Дата документу 16.09.2025 Справа № 334/1941/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1941/24
Провадження №22-ц/807/1598/25
Головуючий в 1-й інстанції Ісаков Д.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А., Полякова О.З.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 до Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, про визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку недійсним та вилучення з Єдиного державного реєстру речових прав запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позовної заяви вказано, що з 30 жовтня 1982 року по 27 травня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом ЗАГС міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис 2689. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 150, та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу №4 від 27.02.2024 року. 05.11.1997 року, під час перебування у шлюбі з позивачкою, ОСОБА_3 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром 480 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений 05.11.1997 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстрованого у реєстрі за №1546. Про факт купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , а відповідно, і про відчуження 1/2 частини спірного будинку позивачу стало відомо наприкінці листопада 2023 року, від своєї доньки ОСОБА_4 , яка їй повідомила, що ОСОБА_3 передав їй оригінали документів на придбання спірного будинку, який був придбаний під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі, оскільки останній потрапив до лікарні КПП «МЛЕ та ШМД» ЗМР м. Запоріжжя з діагнозом - геморагічний інсульт, проходив довгий час відновлення, і побоюючись за свій стан здоров`я вирішив повідомити, та передати документи на придбання спірного будинку своїй доньці, яка в свою чергу передала їх своїй матері ОСОБА_2 . Всупереч положенням ч. 2 ст. 23 КпШС, 10 серпня 1999 року не отримавши згоди позивача, ОСОБА_3 було відчужено 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за договором-купівлі продажу ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстрованого у реєстрі за № 2-1926. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивачка просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстрованого у реєстрі за №2-1926 10.08.1999 року. Судові витрати покласти на відповідачів у рівних частках.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2025 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, про визнання договору купівлі-продажу частини житлового будинку недійсним - задоволено.

Визнано недійсним Договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстрованого у реєстрі за №2-1926 10.08.1999 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що шлюб між позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 був розірваний 27.05.1996 року, до укладання договору купівлі-продажу спірного будинку. Відповідачка ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Вимоги позивача щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним не є ефективним способом захисту порушеного права, зважуючи на те, що позивачка взагалі не визначає, яке її право є порушеним.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Мідяного Є.О. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 30 жовтня 1982 року по 27 травня 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом ЗАГС міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис 2689.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 150, та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію розірвання шлюбу №4 від 27.02.2024 року.

Шлюб Позивача з Відповідачем 1 вважається припиненим з моменту складення актового запису про розірвання шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, а саме 27 травня 1999 року.

05.11.1997 року, під час перебування у шлюбі з позивачкою, ОСОБА_3 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці розміром 480 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений 05.11.1997 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстрованого у реєстрі за №1546.

На час укладання договору купівлі-продажу будинку діяв Кодекс про шлюб та сім`ю 1969 року, і відповідно до приписів ч. 2 ст. 23 КпШС при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, згода другого з подружжя при укладанні договору купівлі майна другим з подружжям не вимагалась, тому позивачка ОСОБА_2 не знала про те, що відповідач ОСОБА_3 під час перебування шлюбі з позивачкою, за спільні кошти придбав спірний будинок, приховавши від неї цей факт.

Про факт купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , та про відчуження частини спірного будинку позивачці стало відомо наприкінці листопада 2023 року від своєї доньки ОСОБА_4 , яка їй повідомила, що батько ОСОБА_3 передав їй оригінали документів на придбання спірного будинку, який був придбаний під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у шлюбі, оскільки останній потрапив до лікарні КПП «МЛЕ та ШМД» ЗМР з діагнозом- геморагічний інсульт, проходив довгий час відновлення, і побоюючись за свій стан здоров`я вирішив повідомити, та передати документи на придбання спірного будинку своїй доньці, яка в свою чергу передала їх своїй матері ОСОБА_2 .

Всупереч положенням ч. 2 ст. 23 КпШС, 10 серпня 1999 року не отримавши згоди позивача, ОСОБА_3 було відчужено 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за договором-купівлі продажу ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І., зареєстрованого у реєстрі за № 2-1926.

Задовольняючи вимоги позову щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, відкидаючи доводи щодо пропуску строку позовної давності.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.

При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (див. постанову Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 233/3516/18-ц (провадження № 61-4805св20)).

Позивачка у позові посилається на порушення свого майнового права, пов`язаного з відчуженням без її згоди частки майна, яке вважає спільною сумісною власністю подружжя, і способом захисту такого порушеного права обрала визнання недійсним договору купівлі-продажу частки такого майна без пред`явлення інших вимог, які б у разі задоволення відновили її права.

Відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 року у справі №125/2157/19 виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

Задоволення вимог позову у пред`явленому вигляді не забезпечить захисту прав позивача оскільки залишить правову невизначеність спірного майна, зважуючи, що позивачка не просить визнати за нею право власності на таке майно, компенсувати його вартість, визначити спосіб користування майном. Крім того, задоволення таких вимог порушить сталість правовідносин пов`язаних із тривалим володінням (26 років) часткою спірного майна відповідачкою ОСОБА_1 , з урахуванням того, що інша частка спірного будинку на час розгляду справи перебуває у власності колишнього чоловіка позивачки з яким у останньої фактично і виник спір.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: з яких саме правовідносин сторін виник спір; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80 гс 20).

Зважуючи, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним, оскільки суд першої інстанції який задовольнив позов за вимогами які обрав позивач, жодним чином не поновив жодних прав позивача. Позивач не був стороною оспореної ним угоди, а тому визнання угоди недійсною не повертає майно у власність позивача, який в свою чергу не заявив жодних інших позовних вимог, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 квітня 2025 року у цій справі скасувати. Ухвалити нову постанову наступного змісту.

У задоволенні вимог позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Запорізький обласний державний нотаріальний архів, про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Е.А. Онищенко

О. З. Поляков