Єдиний унікальний номер судової справи: 469/535/25
Номер провадження: 22-ц/812/1619/25 Суддя-доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Гапоненко Н.О. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі судового наказу, виданого 25 вересня 2020 року Березанським районним судом Миколаївської області, з неї на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина у розмірі частки усіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням на територію України Російської Федерації, хвилюючись за життя та здоров`я сина, дитини прибула до неї в Чехію місто Прага в супроводі своєї старшої сестри (її доньки). Протягом проживання дитини з нею в м. Прага з березня 2022 року по травень 2023 року дитини перебувала на її повному утриманні, батько за цей час коштів на утримання сина не надав.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2024 року, яке набрало законної сили встановлено фактичні обставини, що в період з березня 2022 року по травень 2023 року її та відповідача син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживав з нею в республіці Чехія, місто Прага та перебував на її повному утриманні, у зв`язку з чим її було звільнено від сплати аліментів на користь батька ОСОБА_1 за період з березня 2022 року по травень 2023 року.

Посилаючись на викладене та на те, що оскільки дитина перебувала з березня 2022 року по травень 2023 року на повному утриманні ОСОБА_1 , остання просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з березня 2022 року по травень 2023 року у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

11 червня 2025 року відповідач надав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачка вводить суд в оману, заявляючи про перебування дитини на повному її утриманні у період з березня 2022 року по травень 2023 року, адже дитина прибула до Чехії у супроводі старшої сестри 12 березня 2023 року і проживала більшість часу з нею. Позивачка отримувала відшкодування витрат на житло у зв`язку із проживанням у ньому дитини, яка вимушено покинула територію України під час збройної агресії РФ проти України, тобто дитина, перебуваючи на території Чеської Республіки, знаходилася на повному утриманні цієї країни та отримувала соціальну допомогу. Крім того, позивачка не сплачує відповідачеві присуджені на підставі судового наказу, виданого 28 вересня 2020 року Березанським районним судом Миколаївської області, аліменти на утримання ОСОБА_5 , внаслідок чого за нею утворилась заборгованість по виплаті аліментів, у зв`язку із чим відповідачем подано позов до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та неустойки за прострочення сплати аліментів. Вважає, що позивачка, маючи можливість утримувати дитину та сплачувати аліменти, фактично ухиляється від обов`язку, визначеного приписами ст.51 Конституції України та ст.180 СК України, жодної допомоги на утримання сина не надає.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з березня 2022 року по травень 2023 року у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), одержаного у вказаний період, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1211,20 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки відповідач перебував із позивачкою у шлюбних відносинах, в Книзі реєстрації народжень вказаний батьком дитини, а тому згідно зі ст.180 СК України він зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Оскільки неповнолітній син сторін ОСОБА_5 у період з березня 2022 року по травень 2023 року проживав разом з позивачем у м. Прага, Чехія та перебував на її утриманні, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів - частина з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, одержаного у вказаний період, суд враховуючи положення статті 182 СК України вважав його обґрунтованим.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зменшити присуджений розмір аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з березня 2022 року по травень 2023 року у розмірі з до 1/8 частки з усіх видів його заробітку (доходу), одержаного за вказаний період та скасувати стягнутий в дохід держави судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що заявляючи про перебування дитини на повному її утриманні у період з березня 2022 року по травень 2023 року, адже дитина прибула до Чехії у супроводі старшої сестри 12 березня 2022 року та проживав більшість часу із сестрою. При цьому позивачка не надала суду жодного доказу, а суд не вимагав підтвердження того. Що саме вона утримувала дитину, перебуваючи у Чехії. Позивачка отримувала відшкодування витрат на житло у зв`язку із проживанням у ньому дитини, яка вимушено покинула територію України під час збройної агресії РФ проти України. Перебуваючи у на території Чеської республіки, дитина знаходилася на повному утриманні цієї країни, а саме у період з березня 2022 року по липень 2022 року дитина отримувала соціальну виплату у 5000 чеських крон, що дорівнює 6 541 грн, з липня 202 року по січень 2023 року - 3 490 чеських крон, що дорівнює 5 396,58 грн, з січня по травень 2023 року - 5 505,47 грн. Вказує на те, що на теперішній час дитина проживає з ним та утримується ним, а позивач не проявляє зацікавленості у вихованні та має заборгованість зі сплати аліментів.

Крім цього, відповідач зазначає, що стан його здоров`я суттєво погіршився та він вимушений витрачати кошти на лікування. У зв`язку з тим, що у період перебування позивачки за кордоном з дитиною, яка утримувалась за рахунок держави Чехії, як дитина - громадян України, що переховуються від військової агресії РФ, беручі до уваги наявність у позивачки заборгованості зі сплати аліментів, та той факт що стан здоров`я значно погіршився, вважає, що присуджений оскаржуваним рішенням розмір аліментів буде непомірним.

Також вказує на те, що з нього незаконно стягнуто судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, оскільки згідно положень п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі у справах про стягнення аліментів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається позивачка зазначала, що у період з березня 2022 року по травень 2023 року дитина проживала разом з нею у м. Прага Чехія, та перебувала на її утриманні, добровільно відповідач ніякої матеріальної допомоги не надав та участі у забезпеченні не приймав.

Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності цих вимог.

З таким висновком суду колегія погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2020 року Березанським районним судом Миколаївської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, справа № 469/636/20 (а.с.13).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2024 року (справа № 469/849/24) задоволено позов ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі судового наказу Березанського районного суду Миколаївської області від 25 вересня 2020 року (справа №469/636/20) за період з березня 2022 року по травень 2023 року.

Вказаним рішенням встановлено, що неповнолітній син сторін ОСОБА_4 у період з березня 2022 року по травень 2023 року проживав разом з позивачем у м. Прага, Чехія, та перебував на її утриманні.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Егоцентричне переслідування власних інтересів кожним з розлучених батьків, швидше за все матиме негативний вплив на дітей.

У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Поняття «інтереси дитини» чітко не визначається національним законом, оскільки запроваджено не для загального типу дитини, а для конкретних дітей, щодо яких уповноваженому суб`єкту необхідно приймати рішення, з їхніми унікальними індивідуальними особливостями, їхніми реальними потребами, різними рівнями зрілості, внутрішніми ресурсами, досвідом і здатністю налагоджувати стосунки.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків (стаття 51 Конституції України) утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц,від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20.

Отже за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені у частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього сина у розмірі частки з усіх видів ОСОБА_1 заробітку (доходу), одержаного у вказаний період, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги, що дитина, перебуваючи в м. Прага, Республіка Чехія утримувалася за кошти цієї країни, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження вказаних обставин, а крім того, утримання неповнолітніх дітей, перш за все це обов`язок батьків.

Посилання в апеляційній скарзі на погіршення стану здоров`я відповідача також не є слушним, оскільки надані докази не стосуються спірного періоду за який стягуються аліменти, а крім того, відсутні докази на підтвердження його матеріального становища.

Також, не заслуговують на увагу суду твердження ОСОБА_1 про те, що він звільнений від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки за змістом цього пункту від сплати судового збору у справах про стягнення аліментів звільняються лише позивачі, натомість ОСОБА_1 у даній справі є відповідачем.

За такого, вказане свідчить про неправильне тлумачення відповідачем вказаних норм Закону.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 18 вересня 2025 року.