справа № 165/2165/22
провадження №2/165/24/25
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого Ференс-Піжук О.Р.,

за участю секретаря судових засідань Король І.С.,

представника позивача Залозної Д.П. (в режимі ВКЗ),

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, -

встановив:

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Залозна Д. звернулася до суду з позовом в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики. Вимоги обґрунтовує тим, що 24.12.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Під час укладення договору позики відповідачу було передано кошти в розмірі 5890 доларів США. Факт передачі коштів підтверджується особистим підписом відповідача, який було зроблено в присутності свідків. Вказує, що кошти необхідні були відповідачу для придбання автомобіля. ОСОБА_3 зобов`язувався повернути кошти позивачу 01.07.2022. Станом на 01.07.2022 відповідачем було порушено умови договору та не погашено борг за розпискою. Зазначає, що 07.07.2022 позивачем направлено на адресу відповідача письмову вимогу про повернення коштів за договором позики та надано десять днів для повернення коштів. Відповідно до трекеру відстеження «Укрпошта» відповідачем не отримано зазначену вимогу позивача. 25.07.2022 письмова вимога про повернення коштів була направлена відповідачу в телефонний месенджер «viber» на номер телефону НОМЕР_1 . Вказує, що станом на 08.08.2022 ОСОБА_3 кошти не повернув та не повідомив позивача про причини невиконання договору позики. На підтвердження отримання відповідачем позики зазначає, що в день укладення договору позики, ОСОБА_3 оформив право власності на автомобіль марки Renault Megane Scenic 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 . Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 24.12.2020 в розмірі 5890 доларів США, що еквівалентно 215389 гривень, та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 725,83 грн, і судові витрати у справі.

У судовому засіданні представник позивача Залозна Д. позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав наведених у позові. Пояснила, що 24.12.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики. Під час укладення договору позики відповідачу було передано кошти в розмірі 5890 доларів США. Факт передачі коштів підтверджується особистим підписом відповідача, який було зроблено в присутності свідків. Відповідач зобов`язувався повернути кошти позивачу 01.07.2022. Станом на 01.07.2022 відповідачем було порушено умови договору та не погашено борг. Зазначила, що факт укладення договору позики між сторонами підтверджується розпискою, яка власноруч написана відповідачем добровільно без жодного примусу, що не заперечує сам відповідач. Також наголошує, що власноручно написана відповідачем розписка спростовує твердження відповідача, про те, що боргове зобов`язання взято на себе ОСОБА_4 , як гарантія виконання домовленості щодо доставки придбаного чоловіком позивача автомобіля з-за кордону в Україну. При цьому, представник позивача не заперечує, що дійсно в 2020 році позивачем була видана довіреність на ім`я відповідача, якою доручено останньому купувати (переганяти) транспортні засоби на територію України. Відповідачем було перевезено на територію України за дорученням позивача два автомобілі. Також вказує, що відповідач, знаючи, що позивач займається купівлею та продажем транспортних засобів, звернувся до неї з проханням підшукати автомобіль марки «Renaylt» Megane Scenic для нього. ОСОБА_5 допомогла купити такий транспортний засіб, однак через відсутність коштів у відповідача, останній уклав договір позики під заставу вказаного автомобіля, про що відповідач написав розписку від 24.12.2020. Також вказує, що кошти для купівлі відповідачем транспортного засобу, що належали позивачу, були передані останньому ОСОБА_6 за дорученням ОСОБА_2 . У борговій розписці вказаний автомобіль, на придбання якого,відповідач взяв у позику кошти позивача. У визначений строк зобов`язань не виконав, автомобіль також перебуває у його власності. Просила задоволити позов, при цьому наголошувала, що ОСОБА_3 не заперечує факт написання ним власноручно розписки про отримання коштів в строкове користування (борг), та не заперечує наявності боргу. Наголосила, що на день розгляду справи в суді, позика відповідачем не повернута, а оригінал розписки перебуває у розпорядженні позивача без відмітки про виконання зобов`язання позичальником. Це є прямим підтвердженням невиконання боржником свого обов`язку та свідчить про прострочення повернення позики. Вважає доведеним у судовому засіданні факт, передачі відповідачу грошових коштів позивача, відповідач визнав, що особисто написав розписку, однак свій обов`язок щодо повернення грошей не виконав. Відсутність будь-яких доказів з боку відповідача про погашення боргу чи оспорювання розписки, підтверджує безпідставність його заперечень. Просить задоволити позовні вимоги позивача в повному обсязі та стягнути з відповідача суми боргу в розмірі 5 890 доларів США, а також передбачених законом наслідків прострочення зобов`язання та витрат на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні 05.05.2023 показав, що позивачку в обличчя не бачив, але вона йому писала в месенджер після закінчення строку встановленого борговою розпискою, яку він особисто написав 24.12.2020 і запитувала, коли будуть гроші. Пояснив, що співпрацював з чоловіком позивачки на ім`я ОСОБА_7 , який придбавав за кордоном автомобілі, а він, ОСОБА_8 переганяв їх в Україну. Познайомився з ним приблизно в кінці серпня 2020 року, коли шукав транспорт, щоб поїхати з РП, де працював в тур фірмі, додому в Україну. Мав доручення датоване 24.08.2020 від ОСОБА_2 на доставку автомобілів з-за кордону, на виконання якого приганяв транспортні засоби на реалізацію.

У поданому 09.11.2022 відзиві позовні вимоги не визнав з підстав наведених у ньому. Зазначив, що він договору позику з позивачем не укладав, грошові кошти в борг не отримував. Вказав, що розписка від 24.12.2020 була написана ним на вимогу та під диктовку ОСОБА_6 , як гарантія того, що відповідач прижене їм із за кордону автомобіль. Оскільки раніше він за певну плату приганяв їм транспортні засобі, тобто виступав в ролі перевізника транспортних засобів, які купував чоловік позивача. Перед такими діями, неодноразово писав такі ж розписки, які згодом йому повертались. Зазначає, що за рекомендацією позивачки та ОСОБА_6 , відповідач купив собі автомобіль у їхньої знайомої ОСОБА_9 , про який, на вимогу ОСОБА_6 , було згадано у розписці. Після чого повинен був їхати в Польщу для пригону чергового транспортного засобу. Вказує, що на цей раз між ними виникли певні непорозуміння і після того, як відповідач пригнав автомобіль, ОСОБА_10 відмовився повертати оригінал розписки. Наголошує, що позивач фізично не могла передати йому кошти в борг, оскільки ОСОБА_5 перебувала за кордоном. Стверджує, що під час написання розписки, свідок ОСОБА_11 була відсутня. Наголошує, що вказана розписка написана ним на вимогу та під диктовку ОСОБА_12 , як гарантія пригону йому транспортного засобу, і не може слугувати доказом укладення з ОСОБА_2 договору позики та отримання від неї у позику визначеної суми коштів. Вказує, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи, як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає їх є безпідставними та такими, що не підтверджуються належними і допустимими доказами. Щодо відсутності факту укладення договору позики та факту передачі коштів зазначив, що позивач посилається на розписку від 24.12.2020 року як на доказ отримання відповідачем грошових коштів, однак розписка була написана відповідачем під диктовку ОСОБА_6 , який є братом чоловіка позивачки. Саме з ОСОБА_6 , а не з ОСОБА_2 відповідач спілкувався з приводу пригону автомобіля з-за кордону.

Зазначає, що розписка, надана стороною позивача суду, не відображає реального факту отримання коштів, а лише слугувала гарантійним зобов`язанням у зв`язку із домовленістю щодо пригону автомобіля. Вказує, що зміст розписки не можна ототожнювати з договором позики у розумінні ст. 1046 ЦК України, адже головною умовою договору позики є фактична передача коштів, якої в даному випадку не відбулося. Вказує, що на час, коли нібито передавались кошти, сама позивачка перебувала за кордоном, про що представник ОСОБА_2 , адвокат Залозна Д., не заперечувала у судовому засіданні. Передачу грошей нібито здійснював ОСОБА_6 , який є близьким родичем позивачки братом її чоловіка. Такий статус свідка ставить під сумнів його неупередженість та об`єктивність. Зазначає, що свідок ОСОБА_11 (цивільна дружина ОСОБА_6 ) чітко вказала, що факту передачі коштів вона не бачила. Допитана у суді свідок ОСОБА_9 повідомила, що стосовно написання розписки чи передачі коштів їй взагалі нічого не відомо. Лише зазначила, що на неї був оформлений фактично належний ОСОБА_6 автомобіль, який згодом був перереєстрований на ОСОБА_3 .

Наголошує, що відеозапис переписки у месенджері «Viber» не може бути визнаний належним доказом, оскільки його зміст є незрозумілим, не дозволяє однозначно встановити сторони листування та не підтверджує факт передачі чи отримання коштів. Долучена до матеріалів справи довіреність не може мати будь якої юридичної сили чи доказового значення у вказаній справі, оскільки при її написанні не була дотримана визначена законом нотаріальна форма такого документу. Крім того, згідно з вказаною довіреністю ОСОБА_2 доручає ОСОБА_6 передати ОСОБА_3 кошти для розрахунку за автомобіль «Renault Magane Scenic 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 », а в розписці це й же автомобіль уже виступає в ролі застави при отриманні цієї ж позики. Тобто вказані документи суперечать один одному. Також сумніви у достовірності вказаної довіреності викликає ще й той факт, що вона не була подана позивачем до суду разом із позовною заявою, а лише після того, як було вказано, що позивач не була присутня під час написання розписки, а тому не могла передати відповідачу грошові кошти. Наголосив, що наявні у матеріалах справи документи (розписка, довіреність, нотаріальна довіреність) суперечать між собою за суттю. Адже, одна довіреність уповноважує відповідача купувати автомобіль від імені позивачки, тоді як інші документи надані, як підтвердження позики. На думку представника відповідача, це свідчить про те, що справжній характер відносин сторін був пов`язаний саме з придбанням та пригоном автомобілів, а не з позикою грошей.

Вважає, що розписка є лише доказом письмової домовленості сторін, але не може підміняти собою обов`язкову умову фактичну передачу грошей. Просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 коштів за договором позики.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 24 грудня 2020 року власноручно написав розписку (а.с.164), з якої слідує, що він цього ж числа отримав у борг грошові кошти від громадянки ОСОБА_2 в сумі 5890 доларів США, що еквівалентно 165000 гривень, під заставу належного йому автомобіля марки «Renault» Magane Scenic 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , які зобов`язався повернути позивачу до 01 липня 2022 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У ч.2 ст.1046 ЦК України чітко вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).

Стаття 524 ЦК України гласить, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. При цьому також зазначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Зобов`язання відповідача за договором позики від 24.12.2020 обумовлено його сторонами у доларах США у розмірі 5890 доларів США, про що особисто вказано відповідачем у його власноручно написаній розписці. Сторонами договору суму позики обумовлено з врахуванням курсу валют, та визначено гривневий еквівалент вказаної суми позики на день укладення договору,що становив 165000 гривень.

У розписці написаній ОСОБА_4 , вказано, що розписка складена в місті Київ 24 грудня 2020 року в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , що спростовує твердження відповідача про відсутність ОСОБА_11 під час укладення договору позики.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що позивач ОСОБА_5 доручила йому бути модератором-організатором оформлення спірного договору позики. Зазначив, що разом з відповідачем ОСОБА_3 , біля приміщенні МРЕО в місті Київ, оформили розписку, з`їздили на СТО, де перевірили стан автомобіля. Зазначив, що відповідач мав намір придбати у ОСОБА_5 автомобіль, але необхідних коштів у нього не було. Тому він взяв у позику кошти, належні ОСОБА_2 . Наголосив, що боргову розписку ОСОБА_3 писав в салоні автомобіля, кошти він отримав в один час з написанням розписки і цей день оформив на себе придбаний транспортний засіб. Пізніше, зі слів позивача, йому стало відомо, що ОСОБА_3 не повертає кошти. З цього приводу свідок розмовляв з відповідачем, на що останній повідомив, що розглядає питання повернення транспортного засобу. При цьому, не заперечив, що ОСОБА_3 переганяв для позивача із-за кордону транспортні засоби. Ствердив, що під час написання розписки ОСОБА_3 , були присутні він - ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . ОСОБА_2 у момент написання розписки не було. ОСОБА_15 виступала продавцем автомобіля, оскільки він був зареєстрований на неї, як на близьку подругу ОСОБА_2 . Також ствердив, що саме він передавав кошти ОСОБА_3 , що належали позивачу.

Свідок ОСОБА_11 , яка є цивільною дружиною ОСОБА_16 , в судовому засіданні показала, що відповідач ОСОБА_3 добровільно власноручно написав розписку про отримання коштів у борг в її присутності біля МРЕО в м. Київ, куди він приїхав з своєю дружиною, оскільки придбавав транспортний засіб. Після написання розписки відповідачем, вона поставила свій підпис на розписці. Вказала, що кошти були необхідні відповідачу для придбання автомобіля. Не заперечила, що ОСОБА_17 не була присутня при написанні розписки. Однак ствердила, що позичкові кошти належали ОСОБА_18 , яка на момент написання розписки відповідачем, перебувала за кордоном. Вказала, що передачі коштів вона не бачила, лише була присутня при написанні розписки ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показала, що транспортний засіб марки «Renault Magane Scenic 2005 року випуску, був оформлений на неї,оскільки вона є знайомою ОСОБА_5 , вони разом навчались в технікумі. Потім переоформили автомобіль на ОСОБА_3 . Щодо написання ним розписки, їй нічого невідомо. При цьому зазначила, що вона прибула до приміщення МРЕО в м.Київ, щоб виконати формальності на прохання ОСОБА_19 . Продажем автомобіля займався ОСОБА_20 . Також зазначила, що їй невідомо, хто приганяв вказаний автомобіль із-за кордону.

Як вбачається з копії довіреності від 07.12.2020 (а.с. 96 зворот) ОСОБА_2 доручила ОСОБА_6 передати ОСОБА_3 кошти в розмірі 5890 доларів США, які надаються ОСОБА_3 в позику для розрахунку за автомобіль марки «Renault Magane Scenic», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 . Вказана довіреність містить відмітку про передачу коштів відповідачу 24.12.2020. Відмітки про повернення позики, вказана розписка, оригінал якої знаходився у позивача і наданий її представником суду, не містить.

Стосовно доводів відповідача про перебування ОСОБА_2 у день написання ним боргової розписки за межами України та відсутність її підпису у договорі позики, слід зазначити, що особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч. 2 ст. 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).(висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження №61-7418св18.

Суд дійшов висновку, що сам факт передачі коштів в сумі 5890 доларів США підтверджено оригіналом розписки відповідача ОСОБА_3 , оскільки така розписка видається боржником за договором позики після отримання коштів.

Факт написання розписки відповідачем та наявність на такій розписці його підпису не оспорювався відповідачем та його представником під час розгляду справи.

Заперечення відповідача щодо отримання позики не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, відповідач не надав доказів, якими підтверджуються посилання на наявність інших правовідносин, які склалися між сторонами, а саме написання розписки, як гарантії привезення ним автомобіля з - за кордону.

Натомість, твердження позивача, що договір позики укладався між сторонами для придбання відповідачем транспортного засобу марки «Renault Magane Scenic», 2005 року випуску, знайшло підтвердження в судовому засіданні.

Вказана обставина підтверджується повідомленням Головного сервісного центру МВС від 10.08.2022 (а.с.25) з якого вбачається, що транспортний засіб марки «Renault Magane Scenic», 2005 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_9 , що привезений із-за кордону по ВМД (ТСЦ 8045), 24 грудня 2020 року був перереєстрований на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ (ТСЦ 8045) м.Київ, за ОСОБА_3 , відповідачем у справі, та станом на 29.07.2022 зареєстрований за вказаною особою (а.с.24).

У судовому засіданні встановлено, що з боку позичальника ОСОБА_3 зобов`язання взяті ним 24.12.2020 не виконані, позика в сумі 5890 доларів США, що еквівалентно 215389 грн. на день звернення з позовом до суду, позивачу ОСОБА_5 не повернута, а тому позов в частині стягнення позики є підставним, а його вимоги доведеними і такими, що підлягають до задоволення.

Станом на день розгляду справи в суді позика відповідачем не повернута, а розписка перебуває у розпорядженні позивача без будь-яких відміток про виконання зобов`язання, що є прямим підтвердженням невиконання боржником свого обов`язку та свідчить про прострочення повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

При цьому, позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, відповідно до ст.1050 ЦК України, на вимогу позикодавця повинен сплатити суму боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми, що становить 725,83 грн. за договором позики від 24.12.2020 за період з 02.07.2022- 11.08.2022, що підтверджено поданими позивачем розрахунками (а.с.6).

Поряд з цим, Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо норм на період воєнного стану» доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Правовідносини між сторонами відбулись у період воєнного стану в Україні, а отже відповідач звільнений від відповідальності за неправомірне користування чужими грошима в силу указаного Закону.

Таким чином нарахована сума 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 725,83 грн, підлягають списанню позикодавцем.

Тому суд дійшов висновку, що позов в цій частині до задоволення не підлягає.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та надані докази на їх підтвердження, суд задовольняє позов та стягує з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами позики від 24.12.2020 5890 (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто) доларів США, що еквівалентно 215389 (двісті п`ятнадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує таке.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"(далі -Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Також відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, а саме сума сплаченого судового збору 2161 грн. (а.с.1).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

На виконання вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України позивачем до позову додано: договір №01.07.22-1 про надання правової допомоги від 01.07.2022, додаткову угоду №1 до договору від 01.07.2021, з попереднім розрахунком суми судових витрат, актом прийняття коштів.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору №01.07.22-1 від 01.07.2022 (а.с.47) сторони на підставі п.4.1 договору дійшли згоди про встановлення вартості послуг адвоката Залозної Д.П. в розмірі 30000 гривень.

До стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 гривень, що підтверджені документально (а.с.42-50).

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 01.09.2022 (а.с.62,63) накладено арешт на автомобіль «Renault Megane Scenic» 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ), на підставі договору укладеному в ТСЦ (ТСЦ 8045) до вирішення по суті справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики.

Відповідно до ч. 7, ч. 8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Звідси, заходи забезпечення позову відповідно до ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 01.09.2022 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову слід скасувати після повного виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 12,13, ст. ст. 80, 81, 89, 263, 264, 315 ЦПК України, на підставі ст. 1046, ст. 1047, ст. 1049, ст. 526, ст. 610 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24.12.2020 в розмірі 5890 (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто) доларів США, що еквівалентно 215389 (двісті п`ятнадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень.

У задоволені вимог щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми в розмірі 725,83 грн, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 2161 (дві тисячі сто шістдесят одна) грн сплаченого судового збору, та 30000 (тридцять тисяч) витрат на професійну правничу допомогу.

Заходи забезпечення позову відповідно до ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 01 вересня 2022 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову скасувати після повного виконання судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлений 19 вересня 2025 року.

Головуючий підпис Орися ФЕРЕНС-ПІЖУК