ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8408/25 Справа № 208/4664/25 Суддя у 1-й інстанції - Гречана В. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши без повідомлення учасників справи у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Сакун Віталій Анатолійович на ухвалу Заводського районного суду м. Кам`янського від 01 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі (суддя першої інстанції Гречана В.Г.),

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Ухвалою Заводського районного суду м. Кам`янського від 01 липня 2025 року позовну заяву повернуто заявнику.

Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника Сакуна В.А., подав апеляційну скаргу, вважає. що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, суд першої інстанції при залишенні позовної заяви без руху, а в подальшому повертаючи її, проявив надмірний формалізм у трактуванні національного законодавства.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Сакун В. А. зазначив, що у позовній заяві вказана конкретна вимога, а саме стягнення заробітної плати, при цьому розмір заборгованості по заробітній платі вказано приблизно у сумі 500 000 грн., оскільки більш детальну інформацію, щодо наявної заборгованості відповідач не, при цьому адвокат просив суд першої інстанції витребувати інформацію щодо заборгованості по заробітній платі перед позивачем.

ОСОБА_2 , просив ухвалу Заводського районного суду м. Кам`янського від 01 липня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо повернення заяви позивачеві.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки, в даній справі оскаржується ухвала про повернення заяви, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.4 ч.1ст.379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Повертаючи позовну заяву позивачеві на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем недоліки позовної заяви не були усунуті, а саме, позивачем не здійснено обґрунтований розрахунок суми заборгованості по заробітній платі та розміру середньоденного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, які він просить стягнути з відповідача на свою користь станом на час подання позову до суду. Також позивачем не конкретизовано зміст позовних вимог, а саме, позивачем взагалі не вказано який розмір заборгованості по заробітній платі та який розмір середньоденного заробітку за затримку розрахунку при звільненні він просить стягнути з відповідача на свою користь.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на суд повинно бути забезпечено судовими процедурами, які мають бути справедливими.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частинами першою та третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ДП «ВГ «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

У позові було вказано, що ОСОБА_1 , перебував у трудових відносинах з відповідачем по 14.01.2025 року.

Відповідачем було проігноровано вимогу позивача від 13.01.2025 року щодо надання останньому довідки про розмір заборгованості по заробітній платі з помісячним нарахуванням.

Також у позовній заяву було зазначено, що приблизний розмір заборгованості по заробітній платі складає 500 000 грн.

У зв`язку із вище вказаним, позивачем було заявлено клопотання про витребування у відповідача відомостей щодо заробітної плати ОСОБА_1 .

При цьому, матеріали справи підтверджено, що позивач не має можливості вказати точну суму заборгованості й середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а тому позивачем зазначено приблизну суму.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою міського суду від 17 квітня 2025 року буловитребувано від Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» відомості щодо наявної заборгованості по заробітний платі перед ОСОБА_1 , та інформацію про помісячне нарахування, довідку про середньоденну заробітну плату за останні два місяці перед звільненням та відкрито провадження у справі.

Також матеріалами справи встановлено, що ухвалою суду від 30 травня 2025 року позовна заява була залишена без руху, оскільки не відповідала вимогам 175 ЦПК України.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд вказав на те, що останнім не було усунуто недоліки ухвали без руху від 30 травня 2025 року, однак колегія суддів даний висновок вважає хибним, оскільки, як вже було встановлено, судом було витребувано у відповідача інформацію щодо нарахування заробітної плати, довідку про середню заробітну плату за останні два місяці.

З матеріалів справи вбачається, що запитувана судом інформація, відповідачем надана не була, а отже колегія суддів вважає, що у місцевого суду не було підстав для залишення позову без руху, оскільки позивачем при його подачі було вказано, що точний розрахунок заборгованості у позові відсутній через ненадання відповідачем інформації, а тому апеляційний суд вважає, що після того, як суд та позивач отримав витребувану інформацію від ДП «ВК «Краснолиманська» щодо наявної заборгованості перед ОСОБА_1 , у суду першої інстанції були б наявні підстави залишати позовну заяву без руху для виконання вимог ст. 175 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив позовну заяву без руху та за наслідками її невиконання, безпідставно повернув, оскільки місцевому суду було достеменно відомо про відсутність у позивача можливості надати детальний розрахунок.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про повернення заяви, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, відповідно до вимог пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з підстав, передбачених частиною 1 статті 379 ЦПК України і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Сакун Віталій Анатолійович задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Кам`янського від 01 липня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська