Справа № 196/669/25
№ провадження 2/196/407/2025
17 вересня 2025 року с-ще Царичанка
Царичанський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді: Костюкова Д.Г.,
за участю секретаря судового засідання: Дорошенко В.В.,
представника позивача: адвоката Ткаленка М.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в с-щі Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадщину, як спадкоємець за заповітом,-
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаленко М.Д., звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із позовом до відповідача Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадщину, як спадкоємець за заповітом.
В обґрунтування вимог представник позивача посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 17 листопада 2023 року повторно), який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , у стаціонарному відділенні КУ "Центр надання соціальних послуг".
За життя 27 травня 2008 року ОСОБА_2 склав заповіт, згідно якого земельну ділянку, належну йому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №540889 від 15 травня 2006 року, заповів позивачу ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Шмалій Л.В., зареєстрований в реєстрі за №18.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить:
06.06.2025 при зверненні до державного нотаріуса з метою оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 за заповітом позивачу постановою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, у зв`язку з тим, що наданий заповіт не внесений до Спадкового реєстру.
Саме посадові особи органів місцевого самоврядування вносять до Спадкового реєстру відомості про посвідчення заповітів шляхом подання Державному підприємству «Національні інформаційні системи» або його філіям заяв про реєстрацію зміни і скасування заповітів та зміни і розірвання спадкових договорів (абзац другий пункту 2.3 розділу II Положення про Спадковий реєстр).
Вважає, що саме секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Шмалій Л.В. помилково не був внесений до Спадкового реєстру посвідчений нею заповіт, складений заповідачем ОСОБА_2 , що не впливає на законність заповіту.
Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2025 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадщину, як спадкоємець за заповітом, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. За клопотанням представника позивача витребувано від державного нотаріуса Магдалинівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Сушко Вікторії Борисівни належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав в АДРЕСА_1 у стаціонарному відділенні Комунальної установи "Центр надання соціальних послуг" (а.с.24-25).
Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2025 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадщину, як спадкоємець за заповітом закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с.63).
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ткаленко М.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та прохав їх задовольнити.
Представник відповідача Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської областів судове засідання не з`явився, до суду надійщла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають повністю (а.с.60).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що працювала секретарем Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та до її повноважень як секретаря виконавчого комітету входило складення та посвідчення заповітів. Заповіти реєстрували в книзі. Потім були внесені зміни до законодавства і зареєстровані заповіти необхідно було вносити і до Спадкового реєстру. Дійсно ОСОБА_2 приблизно в 2008-2009 р.р. приходив до сільської ради і склав заповіт на користь свого племінника ОСОБА_1 , який вона посвідчувала та реєструвала у книзі. Однак, через значний об`єм роботи могла пропустити цей заповіт та не внести відомості про нього до Спадкового реєстру.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що працює бухгалтером в Агрофірмі "Світанок", в оренді якої перебуває земельна ділянка, яка належала померлому ОСОБА_2 . Дійсно ОСОБА_2 приходив в агрофірму та отримував орендну плату і говорив, що буде складати заповіт на земельну ділянку своєму племіннику ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України).
Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід позивача - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Новомосковським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новомосковському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 17 листопада 2023 року повторно), який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , у стаціонарному відділенні КУ "Центр надання соціальних послуг" (а.с.9, 49).
За життя 27 травня 2008 року ОСОБА_2 склав заповіт, згідно якого земельну ділянку, належну йому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №540889 від 15 травня 2006 року, заповів позивачу ОСОБА_1 . Заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Шмалій Л.В., зареєстрований в реєстрі за №18 (а.с.10).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить:
Позивач ОСОБА_1 спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 прийняв у встановленому законом порядку, подавши до Магдалинівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, зареєстровану в реєстрі за № 558 від 12 грудня 2023 року (а.с.31).
Отже, судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , інших спадкоємців на спірне спадкове майно ні за законом, ні за заповітом, які у встановленому порядку прийняли спадщину, не має, що підтверджується копією спадкової справи №149/2023 від 12.12.2023 року, Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), наявною у спадковій справі №149/2023 (а.с.29-58).
Постановою державного нотаріуса від 06 червня 2025 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що? наданий спадкоємцем заповіт за даними Спадкового реєстру не зареєстрований (а.с.21-22, 58).
Так, в судовому засіданні встановлено, що 27 травня 2008 року секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Шмалій Л.В. був посвідчений заповіт, складений заповідачем ОСОБА_2 , та зареєстрований в реєстрі за №18 (а.с.10, 52). На день смерті заповідача ОСОБА_2 заповіт не був змінений чи скасований останнім, про що свідчить напис старости Михайлівського старостинського округу В.І. Лях від 08.12.2023.
Однак, при відкритті спадкової справи 12.12.2023 державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори Сушко В.Б. було встановлено, що заповіт складений заповідачем ОСОБА_2 не внесений до Спадкового реєстру (а.с.34-42, 58).
Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Право на заповіт здійснюється особисто фізичною особою з повною цивільною дієздатністю. Заповіт є правочином і безпосередньо пов`язаний з особою заповідача, повинен бути здійснений ним особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Зміст заповіту складають розпорядження заповідача відносно його майна, майнових прав та обов`язків. Ці розпорядження можуть бути зроблені заповідачем у будь-який час.
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 12511252 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);?3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Судом встановлено, що при посвідченні заповіту були дотримані вимоги щодо його форми і посвідчення, визначені статтею 1247 ЦК України, зокрема, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, посвідчено секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Шмалій Л.В., записаний нею зі слів заповідача, до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_2 , власноручно підписаний ним у її присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.
Зазначене також додатково підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_3 , яка в судовому засіданні пояснила, що складений заповідачем ОСОБА_2 заповіт був посвідчений нею у відповідності до вимог законодавства та зареєстрований у журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Михайлівської сільської ради, однак допускає, що відомості до Спадкового реєстру могли бути не внесені помилково.
Відповідно до ч.2 ст.37 Закону України "Про нотаріат" (у редакції чинній на момент посвідчення заповіту, складеного ОСОБА_2 ), у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах.
Згідно зі ст.52 Закону України "Про нотаріат" (у редакції чинній на момент посвідчення заповіту, складеного ОСОБА_2 ), усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Форми реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальних свідоцтв, посвідчувальних написів на угодах і засвідчуваних документах встановлюються Міністерством юстиції України.
Відповідно до пункту 171 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року N 20/5 (у редакції чинній на момент посвідчення заповіту, складеного ОСОБА_2 ), заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі заповітів, спадкових договорів та спадкових справ у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр заповітів, спадкових договорів та спадкових справ.
Пунктом 5 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17 жовтня 2000 року № 714/4935 установлено, що всі заповіти, складені та посвідчені, змінені або скасовані в установленому законодавством порядку, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину з 01 грудня 2000 року підлягають обов`язковій реєстрації у Спадковому реєстрі.
У частині першій статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Аналіз положень вказаної статті свідчить про те, що відсутність інформації про державну реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі не є підставою для недійсності цього заповіту.
Вищевикладене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові КЦС ВС від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц.
Крім того, згідно статті 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями.
Главою 11 Розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено порядок реєстрації нотаріальної дії та визнання її вчиненою.
Пунктами 1-3 Глави 11 Розділу I Порядку визначено, що кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах. Нотаріальна дія вважається вчиненою з моменту внесення про це запису до реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії.
Згідно із п.п. 6.1, 6.2 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 17 жовтня 2000 року № 51/5 (у редакції чинній на момент посвідчення заповіту, складеного ОСОБА_2 ), заповіти, посвідчені вповноваженими на це посадовими, службовими особами органів місцевого самоврядування (стаття 1251 Цивільного кодексу України (435-15); спадкові договори, що посвідчені нотаріусами до створення та введення в дію програмного забезпечення Спадкового реєстру, підлягають обов`язковій реєстрації в Спадковому реєстрі. Посадові, службові особи органів місцевого самоврядування здійснюють внесення до Спадкового реєстру відомостей про заповіти, зазначені в пункті 6.1 цього Положення шляхом подачі Адміністратору заяв встановленого зразка.
Відповідно до пункту 1.7 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5 відомості про заповіти, у тому числі посвідчені посадовими службовими особами, зазначеними в статтях 1251 та 1252 ЦК України, спадкові договори та внесення змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів, заведені спадкові справи та видані свідоцтва про право на спадщину підлягають обов`язковому внесенню до Спадкового реєстру.
Згідно із пунктом 2.9 Положення про Спадковий реєстр реєстратор вносить відомості до Спадкового реєстру у день вчинення відповідної нотаріальної дії.
Отже, внесення даних про заповіт до Спадкового реєстру не залежить від волі спадкодавця, є технічною дією, від якої не залежить зміст заповіту і дата та час його посвідчення, та не спростовує дійсності посвідченого заповіту, оскільки заповіт був посвідчений за життя спадкодавця.
Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності на заповідача та спадкоємців, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.
Таким чином, не направлення секретарем виконавчого комітету реєстратору заяви про реєстрацію заповіту у Спадковому реєстрі не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном.
Вищевикладене відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові КЦС ВС від 25 січня 2023 року в справі № 754/3162/21, у постанові КЦС ВС від 17 листопада 2021 року у справі №755/8776/18.
Також, судом враховується правова позиція, викладена в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду України від 04 травня 2022 року у справі № 447/142/18, відповідно до якої, оскільки Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, не є актом цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України, а тому в них не можуть міститися вимоги до змісту правочину. За таких обставин підстав для визнання недійсним заповіту в зв`язку з невідповідністю його змісту нормам вказаного Порядку немає.
Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.
Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК ), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом з тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Виходячи з того, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом на майно, яке належало спадкодавцю, спадщину прийняв, однак не може скористатись в повному обсязі своїм правом на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини та позбавлений іншої можливості захистити свої спадкові права, крім визнання його права власності на спадкове майно в судовому порядку, а тому його вимоги ґрунтуються на законному праві на спадщину та не суперечать правам та інтересам інших осіб,відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає можливим позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивача не стягувати судовий збір із відповідача.
Зважаючи на вищевикладене,? ? керуючись? ? ст.ст. 4, 206, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-
? ? Позовні вимоги ОСОБА_1 до Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадщину, як спадкоємець за заповітом - задовольнити.
Судовий збір залишити за позивачем ОСОБА_1 .
? ? ? ? Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
? ? Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с.Бабайківка Царичанського району Дніпропетровської області, паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Царичанським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 07.04.1997р., РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складено 17 вересня 2025 року.
Суддя: Д.Г. Костюков