КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/7473/24 Головуючий у суді І інстанції Ковбасюк О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва», про визнання права користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Подільська РДА в м. Києві) про визнання права користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтувала тим, що вона з 2007 року працює у сфері комунального господарства Подільського району м. Києва.

Наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» № 3 від 13 січня 2015 року позивачці дозволено користуватись квартирою АДРЕСА_1 та сплачувати комунальні послуги за фактичне проживання.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 68848020 від 02 вересня 2021 року позивачка зареєстрована у вказаній квартирі.

З метою приватизації квартири 11 вересня 2021 року позивачка звернулась до Подільської РДА в м. Києві, однак 08 листопада 2021 року їй було надано відмову у приватизації зз тих підстав, що нею не надано копію ордеру на житлове приміщення.

У відповідності до довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» ордер на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , не збережений.

19 жовтня 2023 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про видачу ордеру.

26 жовтня 2023 року відповідачем надано відповідь про відсутність законних підстав для видачі ордеру, оскільки відповідно до висновку Бюро експертизи будівель та споруд Головного управління контролю за благоустроєм та зовнішнім дизайном м. Києва виконавчого органу Київської міської ради від 01 грудня 2000 року жилий будинок АДРЕСА_3 визнано аварійним та відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 917 від 02 червня 2005 року підлягає знесенню.

11 серпня 2023 року державним реєстратором Волошиною Ж.Д. було винесено рішення про зупинення розгляду заяви позивачки про державну реєстрацію іншого речового права - права користування житловим приміщенням та надано 30 днів для надання документа, що підтверджує встановлення сервітуту (користування чужим майном) на виконання вимог статті 402 ЦК України.

У подальшому, реєстратором винесено рішення від 22 вересня 2023 року про відмову у проведенні реєстраційної дії, оскільки позивачкою такого документа надано не було.

Із урахуванням того, що нею було вжито всіх заходів для отримання ордеру та реєстрації права користування квартирою АДРЕСА_1 , а відповідачем таке її право не визнається, ОСОБА_1 просила визнати за нею право користування вказаною квартирою у судовому порядку.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Глухенького С.О. звернулась з апеляційною скаргою та, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини щодо аварійності будинку на підставі розпорядження Подільської РДА в м. Києві № 5 від 10 січня 2003 року «Про визнання 2-го та 3-го під`їздів житлового будинку АДРЕСА_3 непридатними для проживання».

Але судом не враховано, що квартира АДРЕСА_1 , знаходиться в першому під`їзді будинку, що не заперечувалось учасниками справи і з`ясовувалось під час судового розгляду. Відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження аварійності будинку. Він є повністю заселеним, що не заперечувалось сторонами. Позивачка сплачує комунальні платежі такі як електроенергія, газопостачання, оплата за прибудинкову територію, що в чергове свідчить про те, що аварійність не доведена.

Також вважає помилковим посилання суду в рішенні на статтю 58 ЖК України, відповідно до якої ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Наголошує на тому, що заявлений позов спрямований не на набуття права користування житловим приміщенням, яке фактично вже набуте, оскільки позивачка з 2015 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним наказом та довідкою про реєстрацію місця проживання. Позов спрямований виключно на визнання державою вже набутого за позивачкою права користування вказаною квартирою.

Враховуючи вищенаведене в розрізі статті 58 ЖК України, ця стаття не підлягала застосуванню, так як позивачка не заявляла позовну вимогу про вселення, право користування нею фактично набуте, вона проживає у спірній квартирі та зареєстрована в ній.

Позивачка переконана, наказ КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» № 3 від 13 січня 2015 року «Про надання дозволу на проживання та сплату комунальних послуг кв. АДРЕСА_1 » має всі ознаки договору найму житла, оскільки містить предмет договору, визначений частиною першою статті 63 ЖК України, права і обов`язки, передбачені статтями 64, 67, 68 ЖК України (одна сторона передає квартиру, інша проживає та сплачує комунальні послуги), договір в свою чергу є безстроковим.

При цьому, в даному випадку відповідні положення ЖК України не регулюють усі необхідні умови в силу того, що цей Кодекс був прийнятий 30 червня 1983 року. Тому у відповідності до частини першої статті 62 ЦК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України.

Звертає увагу на те, що їй було передано у користування квартиру, а вона мала оплачувати комунальні послуги. Передача відбулась, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання позивачки. Отже, враховуючи приписи статей 638, 640 ЦК України, глави 2 ЖК України, між сторонами укладено та діє договір найму житла. У свою чергу зазначений вище наказ № 3 від 13 січня 2015 року не є скасованим, не визнаний недійсним, його недійсність прямо не встановлена законом, отже він є чинним. Таким чином, у позивачки виникли «правомірні очікування» на користування квартирою і вона обрала вірний спосіб захисту, а саме шляхом визнання права користування. Такий спосіб захисту як «визнання права користування» застосовувався в судовій практиці, що відображено у постанові Верховного суду від 18 лютого 2019 року у справі № 264/591/18.

Відповідач та третя особа правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Глухенький С.О. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її вимоги.

Подільська РДА в м. Києві та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» своїх представників в судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» № 3 від 13 січня 2015 року «Про надання дозволу на проживання та сплату комунальних послуг кв. АДРЕСА_1 » ОСОБА_1 дозволено користуватись та сплачувати комунальні послуги за фактичне проживання у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 .

На даний час позивачка фактично проживає у вказаній квартирі та значиться там зареєстрованою, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 68848020 від 02 вересня 2021 року, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської РДА в м. Києві.

11 вересня 2021 року позивачка звернулася до Подільської РДА в м. Києві із заявою щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Листом Подільської РДА в м. Києві № 106/25/П-462 від 08 жовтня 2021 року позивачку було повідомлено, що питання щодо приватизації квартири буде розглянуто після надання нею копії ордеру на жиле приміщення.

07 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася із заявою про реєстрацію права користування спірною квартирою до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Волошиної Ж.Д. № 68850450 від 11 серпня 2023 року розгляд заяви ОСОБА_1 було зупинено до надання нею документа, що підтверджує право встановлення сервітуту (користування чужим майном) на виконання статті 402 ЦК України.

У подальшому, державним реєстратором Волошиною Ж.Д. за результатами розгляду вказаної заяви прийнято рішення № 69425278 від 22 вересня 2023 року, яким відмовлено у проведенні реєстраційних дій, оскільки заявником не були надані відповідні документи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, розпорядженням Подільської РДА в м. Києві № 5 від 10 січня 2003 року «Про визнання 2-го та 3-го під`їздів житлового будинку АДРЕСА_3 непридатними для проживання» 2-й та 3-й під`їзди житлового будинку АДРЕСА_3 визнано непридатними для проживання.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 917 від 02 червня 2005 року у зв`язку із визнанням аварійним будинку АДРЕСА_3 Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) доручено відселити мешканців з жилого будинку АДРЕСА_3 та прилеглого до нього жилого будинку АДРЕСА_4 на інше постійне місце проживання, КП «Житлобуд-Інвест УКБ» доручено знести аварійні жилі будинки АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 на АДРЕСА_5 .

Відповідно до розпорядження Подільської РДА в м. Києві № 50 від 29 січня 2015 року «Про передачу на баланс та укріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування» будинок АДРЕСА_3 передано на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва».

Довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» підтверджується, що ордер на житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , не збережений.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 383249922 від 18 червня 2024 року відомості щодо права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у вказаному реєстрі відсутні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з підставою для її права користування спірною квартирою позивачка визначила наказ КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» № 3 від 13 січня 2015 року. Разом із цим, за змістом вказаного наказу, позивачці надано право користуватись спірною квартою та сплачувати комунальні послуги за фактичне проживання. Однак, статтею 58 ЖК України передбачено, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 липня 2022 року у справі № 758/8680/17.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачка вселилася у спірну квартиру з порушенням встановленого порядку, без отримання рішення про надання жилого приміщення та без відповідного ордера, проживає в ньому без укладеного в установленому порядку договору найму, оскільки наказ № 3 від 13 січня 2015 року не надає їй права на користування жилим приміщенням в розумінні положень статей 58, 61 ЖК України.

Що стосується доводів представника позивачки про те, що аварійність будинку не позбавила інших осіб приватизувати інші квартири у цьому ж будинку, то суд визнав їх безпідставними, оскільки зазначені обставини не стосуються предмета даного спору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо права позивачки на користування житловим приміщенням у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка належить до комунальної власності.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Отже, чуд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року усправі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

ОСОБА_1 заявила позов про визнання за нею права користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи який, зазначала, що Подільська РДА в м. Києві відмовила їй у реалізації права на безоплатну приватизацію квартири у зв`язку із відсутності в неї ордера на квартиру, який є єдиною підставою для вселення у квартиру комунальної власності і укладання договору найму квартири. Позивачка наголошувала на тому, що визнання права на користування квартирою їй потрібно не для мети вселення, оскільки вона і так проживає в квартирі і це її право відповідач не порушує, а для визнання державою цього права.

Із наведеного вбачається, що кінцевою метою пред`явлення даного позову було не право користування квартирою, а реалізація позивачкою у випадку задоволення позову на підставі цього судового рішення права на безоплатну приватизацію житла за відсутності у неї законної підстави для вселення, а саме ордеру.

Отже, вказані правовідносини виникли з підстав користування житлом комунальної власності, тому регулюються відповідними статтями Житлового кодексу України (далі - ЖК України).

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною першою статті 5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно із частиною першою статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

За статтею 18 ЖК України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Статтею 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Ордер - правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення.

Відповідно до частини другої статті 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» № 3 від 13 січня 2015 року ОСОБА_1 дозволено користуватись та сплачувати комунальні послуги за фактичне проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі цього наказу, за відсутності ордеру на вселення, ОСОБА_1 вселилась у квартиру АДРЕСА_1 , та у вересні 2017 році зареєструвала в ній своє місце проживання.

Натомість, стаття 58 ЖК України не наділяє комунальні підприємства повноваженнями на вселення осіб у житлові приміщення комунальної форми власності для постійного проживання, у зв`язку з чим вбачається, що ОСОБА_1 вселилась у квартиру з порушенням порядку, встановленого Житловим кодексом України.

Визнання судом права на користування жилим приміщенням з метою подальшої приватизації можливе лише у випадку дотримання позивачкою порядку вселення в житлове приміщення і не визнання такого права відповідачем.

Оскільки ОСОБА_1 вселилась у квартиру без дотримання порядку, встановленого ЖК України, а приватизація житлового фонду України передбачена лише у випадку вселення громадян у житлові приміщення з дотриманням вимог цього Кодексу, позовні вимоги обґрунтовано не задоволені судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються не нормами ЖК України, а нормами ЦК України, є помилковими.

Власник житлового приміщення, тобто територіальна громада м. Києва в особі уповноважених нею органів, не передавала позивачці у користування квартиру, отже жодного договору між нею та відповідачем, як представником власника, на користування квартирою не укладалось.

Суд апеляційної інстанції вважає, що та обставина, що наказ КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» № 3 від 13 січня 2015 року не скасований і не визнаний недійсним, не легітимізує дії позивачки щодо вселення в квартиру без згоди її власника.

Отже, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Подільської РДА в м. Києві про визнання права користування житловим приміщенням - квартироюАДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивачки.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивачки, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній