Справа № 490/7155/25
н/п 2/490/4115/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Черенкова Н.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради про зобов`язання поновити реєстрацію місця проживання та стягнення спричиненої моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому просили:

1. Зобов`язати Миколаївську міську раду (центр надання адміністративних послуг) поновити реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Стягнути з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивачів судові витрати.

3.Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , спрчинену їй моральну шкоду у розмірі 120 000 грн.

Ухвалою судді від 04.09.2025 року дану позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали, шляхом подання позовної заяви у новій редакції з наданням відповідних документів та сплати судового збору, а саме позивачам необхідно: надати докази сплати судового збору за кожну вимогу за кожного позивача або докази на підтвердження звільнення від сплати судового збору; уточнити чи не є це оскарження дій суб`єкта владних повноважень, яке розглядається в порядку адміністративного судочинства.

10.09.2025 року від представниці позивачів - адвоката Гришаєвої Я.М. надійшли дві заяви про усунення недоліків, до однієї з яких додано квитанцію про сплату судового збору за дві вимоги.

Однак, інші вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 04.09.2025 року в повному обсязі позивачам не виконано, а саме: не сплачено судовий збір за кожного позивача та не подано позовну заяву в новій редакції з уточненням чи не є це оскарження дій суб`єкта владних повноважень, яке розглядається в порядку адміністративного судочинства,

Верховний Суд у своїй Постанові від 18.09.2023 року справа № № 758/5118/21 (провадження № 61-5554сво23) вказав, що кожен із позивачів має сплатити судовий збір у розмірі, встановленому для немайнових вимог, адже відповідно до абзацу 2 частини сьомої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 12 червня 2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини). При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, зазначені вимоги до заяв, передбачені ЦПК України, носять не формальний характер, а є обов`язковими для осіб, що звертаються до суду за захистом свої порушених прав, недотримання яких, відповідно, тягне за собою її залишення без руху або повернення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, повернення позовної заяви у відповідності до ст. 185 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права позивачів на повторне звернення до суду із позовом, із сплатою судового збору у відповідності до чинного законодавства та позиції ВС.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч.3 ст. 185 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИЛА:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради про зобов`язання поновити реєстрацію місця проживання та стягнення спричиненої моральної шкоди повернути позивачу.

Повернути ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 2424,00 грн, згідно квитанції від 15.08.2025 року №229964318.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до безпосередньо Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня складення ухвали.

Суддя Н.П. Черенкова