Провадження № 22-ц/801/1696/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Березовська О. А.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 рокуСправа № 127/33792/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач).,

суддів: Ковальчука О. В., Голоти Л. О.,

з участю секретаря судового засідання Луцишина О. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лунегова Олександра Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Березовської О. А. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 червня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику грошову суму 30 000 доларів США, що еквівалентно 1 096 800 грн по курсу НБУ станом на дату отримання коштів, строком до 01 січня 2024 року. У разі не дотримання термінів повернення коштів, позичальник зобов`язався сплатити, крім суми боргу, також кошти у порядку визначеному статтею 625 ЦК України, зокрема, 25% річних, а також пеню у розмірі одного відсотка від суми боргу за кожен день прострочення.

У строк, визначений сторонами, борг повернуто не було.

Доказом наявності невиконаних зобов`язань є оригінал розписки, яка знаходиться у позикодавця.

З метою врегулювання спору у досудовому порядку, 25 липня 2024 року засобами поштового зв`язку позивач надіслав відповідачці вимогу про повернення коштів. За інформацією з сайту Укрпошти, шляхом відстеження відправлення, встановлено, що відправлення було вручено особисто 29 липня 2024 року (трекінг 505).

З урахуванням викладеного, а також неможливістю захистити свої майнові права іншим шляхом, ОСОБА_1 звернувся в суд із даним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 30 000 доларів США, вирішити питання судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року позов було задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000 доларів США та 12 400 грн судових витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що розписка від 28 червня 2023 року підтверджує факт укладення сторонами договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_2 та виникнення у неї обов`язку з їх повернення, який нею не виконаний у встановлений в договорі строк, оскільки оригінал боргової розписки знаходиться у позивача по справі, а відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували існування між сторонами інших відносин, аніж відносин з позики.

Місцевий суд критично оцінив заперечення ОСОБА_2 , яка вказує, що вона написала розписку, але кошти не одержала, а розписка гарантувала виконання її чоловіком ОСОБА_3 зобов`язання зі спільної сільськогосподарської діяльності, передачу позивачу в суборенду земельної ділянки. Надані стороною відповідача докази не спростовують факту укладення сторонами договору позики та не свідчать про його безгрошовість.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, представник відповідачки подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити, вирішити питання судових витрат.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 24 червня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Панасюк О. С., Ковальчук О. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року суддю Панасюка О. С. замінено на суддю Голоту Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2025 року справу призначено до розгляду на 28 серпня 2025 року об 11 год 00 хв.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2025 року строк розгляду справи продовжено на п`ятнадцять днів, судове засідання відкладено на 11 вересня 2025 року о 08 год 30 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 зазначає, що позивач є зятем відповідачки.

Її чоловік та тесть позивача ОСОБА_3 має в оренді дві земельні ділянки для сільськогосподарського виробництва, сільськогосподарську техніку та спільно позивачем та другим зятем здійснювали обробіток вказаної землі з 2017 року до кінця 2023 року. Усі витрати, необхідні для обробітку та отриманий прибуток від обробітку землі всі учасники спільної діяльності ділили між собою.

Починаючи з серпня 2022 року, почались конфлікти між позивачем та його дружиною ОСОБА_4 донькою відповідачки. У подальшому в липні 2023 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано.

З метою отримання гарантії повернення вкладених для спільної діяльності коштів, позивач примусив відповідача написати розписку про зобов`язання повернути йому 30 000 доларів США. Написання вказаної розписки відбувалось під диктовку позивача і під його тиском. Ніяких коштів відповідач не отримувала. 30 000 доларів США це сума коштів, яка, на думку позивача, була вкладена ним в спільну діяльність з обробітку сільськогосподарської землі.

Суперечливість позиції позивача, на думку сторони відповідача, також підтверджується тим, що розписка від 28 червня 2023 року була складена в будинку, де проживає відповідач, при цьому в тексті розписки зазначено, що вона складена в м. Вінниця.

ОСОБА_2 є пенсіонеркою 1957 року народження. Вона веде скромний спосіб життя та не здійснює значних грошових витрат. За таких обставин не зрозуміло для чого їй необхідно брати в позику 30 000 доларів США, що є значною сумою коштів.

Розписка була складена 28 червня 2023 року з умовою, що кошти, які нібито отримала ОСОБА_2 , вона має повернути в строк до 01 січня 2024 року, однак відповідачка є пенсіонеркою, розмір її щомісячної пенсії становить близько 3 000 грн, підприємницькою діяльністю вона не займається, інших доходів не отримує.

Залишається незрозумілим як ОСОБА_1 міг розраховувати на повернення позики в розмірі 30 000 доларів США через шість місяців з дня її начебто надання, з яких доходів пенсіонер ОСОБА_2 мала б повернути йому позику. Вказане свідчить про безгрошовість позики.

На момент написання розписки ОСОБА_1 вже мав неприязні стосунки із дружиною, яка є дочкою відповідачки, з осені 2022 року подружжя не проживало спільно, в червні 2023 року було подано заяву про розлучення та лише 26 липня 2023 року на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області у справі № 128/2392/23 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був розірваний, а тому колишня дружина позивача мала повне право заборонити давати кошти в борг ОСОБА_2 , проте їй не було відомо, що якісь кошти (які насправді не були її передані) буде ОСОБА_2 давати в борг ОСОБА_1 , що виходить за межі дрібного побутового правочину.

За таких обставин надання позики в розмірі 30 000 доларів США матері колишньої дружини, з якою позивач перебував у конфлікті, видається дивним.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 000 грн понесених ним витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представники підтримали апеляційну скаргу з посиланням на викладені у ній підстав.

Представник позивача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

28 червня 2023 року ОСОБА_2 написала розписку такого змісту:

«Розписка. 28.06.2023 р. м. Вінниця.

Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_1 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (паспорт НОМЕР_2 вид. Теплицьким РВ УМВС України у Вінницькій області 17 листопада 1998 року) даю цю розписку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 (паспорт НОМЕР_3 , виданий Іллінецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 10 березня 2000 року) про те, що я отримала від нього боргу грошову суму у розмірі 30 000 (тридцять тисяч доларів США) готівкою, що еквівалентно 1 096 800 (один мільйон дев`яносто шість тисяч вісімсот грн) готівкою по курсу НБУ станом на дату отримання коштів. Зобов`язуюсь повернути грошові кошти в повному обсязі своєчасно до 01 січня 2024 року.

У разі недотримання термінів повернення коштів, зобов`язуюсь виплатити кошти за несвоєчасне виконання зобов`язання (ст. 625 ЦК України), а саме зобов`язуюсь сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 25 % річних від простроченої суми, а також пеню в розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочення.

Розписка написана мною власноруч 28 червня 2023 року. ОСОБА_2 . Підпис» (а. с. 9-10, 123, том 1).

24 липня 2024 року ОСОБА_1 надіслав на поштову адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів, яку ОСОБА_2 отримала 29 липня 2024 року, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням (а. с. 11-13, 19 том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або). відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України також дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі № 361/5718/16-ц.

При цьому процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зі змісту оригіналу розписки, написаної ОСОБА_2 28 червня 2023 року, чітко вбачається, що відповідачка отримала грошові кошти в сумі 30 000 доларів США від ОСОБА_1 та зобов`язалася повернути їх позивачу до 01 січня 2024 року.

Дослідженням зазначеної розписки установлено, що вона містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, сторін правочину, отримання грошових коштів в борг у конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана і підписана власноручно відповідачкою.

За таких обставин під час укладення договору позики були дотримані вимоги частини першої статті 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і щодо складання позичальником розписки, яка засвідчила передання їй позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, відсутність у ОСОБА_2 оригіналу розписки додатково підтверджує її зобов`язання перед позикодавцем.

Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, не передання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про безгрошовість позики, оскільки письмова форма укладеного договору, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що розписка була написана відповідачкою під примусом позивача, оскільки під час розгляду справи ані у суді першої інстанції, ані в апеляційному суді презумпцію правомірності договору відповідачка не спростувала, укладений між сторонами правочин не оспорювала як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість.

При цьому суд враховує, що такого права відповідачка не була позбавлена як після складення розписки, так і після отримання письмової вимоги позивача про повернення боргу.

Твердження у апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 не міг позичити ОСОБА_2 30 000 доларів США, адже не міг розраховувати на повернення боргу у зв`язку із тим, що відповідачка є пенсіонеркою та отримує незначних дохід, є такими, що не заслуговують на увагу.

Жодних належних та допустимих доказів існування між сторонами будь-яких інших договірних відносин відповідачкою не надано. Як не надано і доказів повернення боргу позикодавцю.

З урахуванням викладених норм закону та встановлених обставин справи, колегія суддів виснує, що суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку, що відповідачкою порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення на вимогу позивача суми боргу за договором позики (борговою розпискою) від 28 червня 2023 року, а тому позов підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року)..

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, тому судові витрати за перегляд справи судом апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 заявляла клопотання про стягнення з відповідачки понесених витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Як встановлено судом, інтереси ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції представляла адвокат Мишковська Т. М.

На підтвердження понесених витрат адвокат надала суду договір про надання правничої допомоги від 22 липня 2025 року, предметом якого є представництво та захист інтересів клієнта, зокрема, у справі № 127/33792/25. Пунктом 4.1 договору передбачено розмір гонорару адвоката у розмірі 12 000 грн (а. с. 232-233, том 1). На звороті а. с. 233, том 1 знаходиться квитанція до прибуткового касового ордеру від 22 липня 2025 року про оплату гонорару у повному обсязі.

Також до заяви про стягнення судових витрат було долучено докази її надсилання представнику відповідачки.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу заперечував, із посиланням на його не співвмірність.

Враховуючи викладене, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності розміру судових витрат на правничу допомогу, з огляду на заперечення відповідача проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, а також те, що правова позиція сторони позивача не змінювалася, у справі було проведено фактично одне судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви адвоката Мишковської Т. М. та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 грн понесених витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Лунегова Олександра Олексійовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_2 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу, понесені ним у суді апеляційної інстанції, у розмірі 6000 (шість тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді О. В. Ковальчук

Л. О. Голота