КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 205/13976/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12365/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Баличевої М.Б., у справі за заявою ОСОБА_1 ни, заінтересовані особи: Маріупольська міська рада, ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем без реєстрації шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною заявою, на обґрунтування якої зазначила, що вона проживала разом з ОСОБА_3 , як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у період часу з 01.05.2022 року по день його смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони почали своє сумісне життя у м. Кам`янське, Дніпропетровської області, де ОСОБА_3 проходив військову службу, а заявниця навчалася в Університеті митної справи та фінансів. З травня 2023 року заявниця та ОСОБА_3 переїхали до м. Вишгород у зв`язку з переводом до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 та винайняли житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю із орендодавцем ОСОБА_4 вона стала на облік, як внутрішньо переміщена особа. Вказувала, що вона була на повному утриманні загиблого ОСОБА_3 оскільки є студенткою денного відділення Університету митної справи та фінансів (м. Дніпро), постійно одержувала від цивільного чоловіка допомогу, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування.

Зазначала, що 09.03.2024 року було отримано офіційне сповіщення від командира ВЧ НОМЕР_1 , що ОСОБА_3 зник безвісті 08.03.2024 року під час виконання бойового завдання. Згодом, після отримання результатів ДНК експертизи було встановлено та підтверджено, що ОСОБА_3 помер. 24.05.2025 року заявницею та ОСОБА_2 (мати цивільного чоловіка) було отримано свідоцтво про смерть. Заявниця разом із заінтересованою особою ОСОБА_2 за її бажання поховали ОСОБА_3 у м. Херсон, разом організовували похорони та поминки. Крім того, ОСОБА_1 допомогла заінтересованій особі ОСОБА_2 в оформленні всіх необхідних документів для оформлення спадщини та звернень до РТЦК СП та УПСЗН. Наразі мати загиблого чоловіка мешкає у м. Жешув, республіка Польща разом із молодшими сестрами загиблого.

Заявниця звернулася до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. для оформлення спадщини та 17.09.2024 року за вих. №433/02-14 отримала відмову з роз`ясненням звернення до суду із позовною заявою про встановлення факту, який має юридичне значення. Вважала, що вона, як цивільна дружина загиблого військовослужбовця, також має право на одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року, що і стало підставою для звернення до суду.

Враховуючи викладені обставини, а також заяву про уточнення вимог, ОСОБА_1 просила: встановити факт, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини та забезпеченні здійснення заходів із національної безпеки й стримуванні збройної агресії проти України, однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у період часу з 01.05.2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день його смерті); встановити факт, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини та забезпеченні здійснення заходів із національної безпеки й стримуванні збройної агресії проти України, як жінка у період часу з 01.05.2022 року по 08.03.2024 року (день його смерті) (а.с. 2-5, 70-73).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року заяву задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини, однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу у період часу з «01» травня 2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (день його смерті). В іншій частині заявлених вимог відмовлено(а.с. 145-150).

Не погодившись з рішенням районного суду, 27 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шкнай Г.І. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого ОСОБА_3 та ухвалити нове, яким задовольнити заяву в цій частині (а.с. 155-157).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає дійсним обставинам справи, прийняте без належної оцінки доказів заявника по справі, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Суд не врахував положення ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до яких особа визнається такою, що перебувала на утриманні, якщо вона одержувала допомогу, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування. Допомога, яку надавав померлий, була для заявниці постійною та основною: вона не мала інших постійних джерел доходів, не працювала, перебувала в статусі цивільної дружини, вела спільне господарство з померлим. Даний факт підтверджується показами свідків, які пояснили, що заявниця по справі навчається на денному відділенні Університету митної справи та фінансів та не здійснювала трудову діяльність. Отже, грошові кошти, що надавав померлий були постійним і основним джерелом засобів до існування утриманця - апелянти.

Судом не було належним чином враховано покази свідків, які підтверджували факт систематичної матеріальної допомоги. Також, не надано належної оцінки обставинам спільного проживання, ведення спільного побуту, придбання речей у спільне користування. Ці докази мають бути враховані у сукупності відповідно до ст. 80 ЦПК України.

Суд безпідставно відмовив у визнанні утримання на підставі відсутності офіційних документів, ігноруючи те, що в таких справах можливе встановлення факту утримання на підставі сукупності непрямих доказів, у тому числі свідчень свідків (пункт 8 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р.).

Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Отже, вважала, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди (п. 2 ст. 273 ЦПК), якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

В судовому засіданні сторони неодноразово звертали увагу суду саме на постійному джерелі доходу саме кошти, що надходили від цивільного чоловіка. Заявниця має статус «Дитина війни», яка виїхала з Маріуполя для навчання. На окупованій території залишились її мати та неповнолітня сестра, які не допомагають їй у зв`язку зі скрутним становищем та у цілях власної безпеки. На день подання позову заявниця отримувала стипендію та виплати ВПО, відповідно до норм діючого законодавства. Не працевлаштована та не має трудового стажу. Відтак, саме загиблий ОСОБА_3 здійснював утримання апелянтки, про що свідчать платіжні інструкції долучені до матеріалів цивільної справи та покази свідків (а.с. 155-157).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Шкнай Г.І. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, про час та місце розгляду справи апеляційним судом були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 підтвердила в суді її представник - адвокат Шкнай Г.І., яка зазначила про сповіщення заінтересованої особи ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення заінтересованої особи ОСОБА_2 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зареєстрованим місцем проживання, від ОСОБА_2 до районного суду надходила заяви про тимчасове перебування в Республіці Польща м. Жешув, проте заяви про наявність повної поштової адреси на яку суд мав би можливість направляти поштові повідомлення до суду не надано. Представник Маріупольської міської ради - Бастрига С.М. подав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності при ухваленні рішення покладався на розсуд суду (а.с. 59-60, 191-202)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вказана норма кореспондує положенням ст. 371 ЦПК України, якою передбачені строки розгляду справи апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюза наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з Витягом з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Згідно з Довідкою від 25.10.2023 року № 3240- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно з Довідкою від 25.10.2023 року № 3240- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 (а.с. 10).

Відповідно до Витягу з рішення від 25.05.2021 року № 227 виконавчого комітету Маріупольської міської ради, ОСОБА_1 надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, що зазнала психологічного насильства (а.с. 11).

До заяви додано копію військового квитка ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 03.06.2021 року (а.с. 13).

Згідно зі сповіщенням № 10 командира військової частини НОМЕР_1 від 09.03.2024 р. № 1518, ОСОБА_2 сповіщено про те, що її син, командир установки стартового взводу стартової батареї 8 зенітного ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , молодший сержант ОСОБА_3 , 2002 року народження, призваний на військову службу 09.02.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , зник безвісти 08.03.2024 року в районі с. Сергіївка, Покровського району, Донецької області під час виконання бойового завдання з захисту Батьківщини (а.с. 14).

Згідно зі Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 24.05.2024 року, актовий запис № 1587, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с. 15).

Листом приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. від 17.09.2024 р. за вих. № .433/02-14 (а.с. 16) ОСОБА_1 на усне звернення щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , роз`яснено, що відповідно до п. 4.1. глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про вил дачу свідоцтва, та відповідно до п. 4.2 глави 10 розділу Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавців є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не було подано документів підтверджуючих факту родинних та інших відносин з померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рекомендовано звернутись до суду із позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 16).

На підтвердження факту перебування заявниці на утриманні померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до заяви додано копії платіжних інструкцій про переказ ОСОБА_3. на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів та навпаки (а.с. 17-23).

До заяви також долучено договір оренди квартири від 03.05.2023 року, укладений між ОСОБА_5 та померлим ОСОБА_3 (а.с. 24), спільні фотокартки заявниці з померлим ОСОБА_3 (а.с. 25-27).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є подругою заявниці, пояснила, що заявниця та ОСОБА_3 проживали разом, він її забезпечував, оплачував навчання, оренду житла з осені 2022 по день загибелі. Вона спілкувалася з ними обома, ОСОБА_7 займалася домогосподарством та не працювала. Вони проживали як родина. Похованням займались ОСОБА_7 та його матір (а.с. 123-126).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , яка є подругою заявниці, вказала, що знає ОСОБА_3 з 2022 року. Вони спілкувалися з ОСОБА_7 та з осені вони почали проживати разом в Дніпропетровській області, потім у м. Вишгороді. Зазначила, що ОСОБА_9 працював, а ОСОБА_7 була вдома, готувала, робила все по дому, вчилася та не працювала. Вони були повноцінною сім`єю та проживали в орендованій квартирі, яку оплачував ОСОБА_10 (а.с. 139-144).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Положеннями частини першої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

Згідно зі ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на дату загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 ) у випадках, зазначених у підп. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, за загиблого (померлого) військовослужбовця.

Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні (ст. 31). Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли в період проходження служби.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до частини третьої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю; г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати; д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Як визначено ч. 1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Для встановлення факту перебування особи на утриманні загиблого (померлого) військовослужбовця, що необхідно для отримання заявником разової грошової допомоги, має значення встановлення обставин перебування такої особи на повному утриманні померлого військовослужбовця або одержання від нього допомоги, яка була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просила, у тому числі, встановити факт її перебування на утриманні ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання із захисту Батьківщини, як жінка у період часу з 01.05.2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день його смерті).

Відмовляючи в задоволенні заяви в частині визнання факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що вона була студенткою навчального закладу, як і доказів того, що вона ніде не працювала та не отримувала дохід. Показання свідків не є достатніми доказами факту утримання ОСОБА_1 за життя її чоловіком. Крім того, не надані докази наявності у померлого ОСОБА_3 доходів, за рахунок яких він мав можливість утримувати іншу особу.

Отже, ОСОБА_1 на підтвердження перебування її на утриманні померлого ОСОБА_3 не надано суду достатніх доказів, які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку, що дійсно у період з 2022 року по 08.03.2024 вона перебувала на систематичному (постійному) та повному утриманні померлого ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджуєтьсяз вказаними висновками суду першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що судом не було належним чином враховано покази свідків та платіжні інструкції, долучені до матеріалів цивільної справи, що в свою чергу підтверджують факт того, що саме загиблий ОСОБА_3 здійснював утримання апелянта, колегія суддів відхилила, оскільки суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив усі надані заявницею докази, покази свідків, належним чином їх оцінив і зробив правомірний висновок про недоведеність обставин, які мають істотне значення для встановлення юридичного факту перебування на утриманні.

До суду апеляційної інстанції на підтвердження факту перебування на утриманні у ОСОБА_3 , заявником будо надано копію студентського квитка студента денної форми навчання (а.с. 158), довідку від 16 червня 2025 року № 227 з Університету митної справи та фінансів від 16.06.2025 року № 227 з якої вбачається з 20.12.2023 року змінена форма фінансування на місце державного замовлення (бюджет), зарахованим на навчання за кошти фізичних та юридичних осіб (контракт), наказом УМСФ від 20.12.2023 № 999кс (а.с. 187), платіжні доручення на перерахування коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (а.с. 159-165).

Суд апеляційної інстанції зауважив, що такі докази до суду першої інстанції не подавались, не були предметом дослідження районного суду, доказів поважності причин неподання до суду першої інстанції таких доказів не зазначено.

Поряд з цим, колегія суддів перевірила доводи апелянта і посилання на нові докази, подані до суду апеляційної інстанції та зауважила наступне.

Відповідно до положень ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Водночас вищевказані копія студентського квитка та довідка з Університету митної справи та фінансів від 16.06.2025 року № 227 не свідчать про перебування заявниці на утриманні ОСОБА_3 , а заявником не зазначено наявність (відсутність) призначеної стипендії на період її навчання, розміру такої (у випадку призначення), та (або) наявність (відсутність) інших осіб (батьків), зобов`язаних забезпечувати заявника до досягнення двадцяти трьох років.

Крім того, заявником не зазначено і не наведено чи укладався контракт на період її навчання у навчальному закладі, будь-яких доказів проведення оплати навчання та особу, яка проводила оплату навчання (у випадку укладання контракту).

В суді апеляційної інстанції представник апелянта - адвокат Шкнай Г.І. повідомила суду, що батько і мати ОСОБА_1 перебувають на непідконтрольній Україні території, проте об`єктивні докази таких обставин відсутні, а ОСОБА_1 від університету отримує стипендіюта виплати ВПО, відповідно до норм діючого законодавства, не сплачує за контракт за навчання оскільки має пільги дитини війни, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 202).

Посилання апелянта та її представника на додані до апеляційної скарги копії платіжних документів (без зазначення дати їх здійснення), свідчать про взаємні (один одному) перекази грошових коштів (від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 ), не свідчать про перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 , оскільки за більшістю цих платіжних доручень саме ОСОБА_1 пересилала грошові кошти ОСОБА_3 (а.с. 159-165).

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що заявницею не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували належність заявниці до категорії непрацездатних осіб, які б у разі встановлення судом факту перебування на утриманні загиблого військовослужбовця, надавали їй право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 вересня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов