ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8026/25 Справа № 201/7190/25 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Пічко Р.С. на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 16 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У червня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника звернулись до суду першої інстанції із зазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту їх постійного проживання в період часу з 01.01.1993 р. по 08.02.1995 р. (включно) за адресою: АДРЕСА_1 та факту того, що вони не мали іншого зареєстрованого місця проживання.

Метою встановлення вказаного факту є підготовка відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 16.12.2009 р. пакету документів для реалізація права приватизації квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 16 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить скасувати зазначену ухвалу про відмову у відкритті провадження у зв`язку із попущенням норм матеріального й процесуального правата направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема із посиланням на доводи аналогічні заяві, зазначає, що у даному випадку встановлення факту постійного проживання заявників не пов`язане із подальшим вирішенням спору про цивільне право, оскільки заявники не зазначали і не доводили до відома суду першої інстанції про невизнання будь-якої третьою особою їх права на приватизацію квартири АДРЕСА_2 . Мова йшла про початкову стадію реалізації їх права на приватизацію - збір та подання всього пакету документів передбаченого Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 16.12.2009 р. Крім того, на момент звернення до Соборного районного суду м. Дніпра із заявою про встановлення факту, який має юридичне значення цивільне право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приватизацію вищевказаної квартири не заперечувалося будь-яким юрисдикційним органом.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про час та дату розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про отримання документів в вигляді повістки в електронному суді представником

апелянтів та заінтересованою особою.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника звернулись до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення фактуїх постійного проживання в період часу з 01.01.1993 р. по 08.02.1995 р. (включно) за адресою: АДРЕСА_1 та факту того, що вони не мали іншого зареєстрованого місця проживання. Метою встановлення вказаного факту зазначали реалізацію права приватизації квартири АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у відкритті провадження з заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту, суд першої інстанції керуючись положеннями ч.4 ст. 315 ЦПК України. виходив із того, що із наданих заявником документів вбачається спір про право.

Такий висновок зроблено передчасно.

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних цивільних прав фізичних осіб. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з існуванням потреби вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

У пункті першому постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Заявники вказували на те, що встановлення даного факту має для них юридичне значення, оскільки необхідний для безперешкодної реалізації їх права на приватизацію житла у м. Києві.

Частиною четвертою статті 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звертаючись до суду із заявою, що має юридичне значення, в порядку положень статей 293,315 ЦПК України, просили встановити факт їх проживання з 01.01.1993 р. по 08.02.1995 р. (включно) за адресою: АДРЕСА_1 та факту того, що вони не мали іншого зареєстрованого місця проживання.

Метою встановлення вказаного факту зазначали підготовку відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 16.12.2009 р. пакету документів для реалізація права приватизації квартири АДРЕСА_2 .

Проте, суд першої інстанції не перевірив доводів заявників, не встановив і у судовому рішенні не зазначив, між ким існує спір та про що, адже існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Необхідність встановлення факту само по собі не свідчить про наявність спору. Відмова у видачі вказаної вище довідки пов`язана з неможливістю встановлення факту відсутності реалізації заявником свого права на приватизацію житла.

Отже, висновок суду про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним і нічим не підтверджений. Без відкриття провадження у справі неможливо встановити фактичні обставини щодо наявності спору про право.

Вказане узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 14 грудня 2022 року у справі № 180/2132/21, від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Однак судом першої інстанції не було враховано, що в заяві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 йдеться лише про встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, а тому його висновки про відмову у відкритті провадження є передчасними.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам процесуального права, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З приводу, розподілу судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної інстанції, то слід зазначити, що дане питання з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України буде вирішуватись після розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Пічко Р.С. задовольнити.

Ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 16 червня 2025 року скасувати, справу направити до того ж суду для вирішення витання щодо відкриття провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складено 16 вересня 2025 року.

Судді: