Справа № 369/2799/23
Провадження № 2/369/536/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Мельник А.Р.,

за участю:

представника позивача Геника А.В.,

представника відповідача Кучерявого В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу №369/2799/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Геник Андрій Васильович звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та трьох процентів річних.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 26 травня 2021 року ОСОБА_1 передала в якості позики ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 11 000,00 Євро, які в майбутньому останній мав повернути 15 вересня 2021 року. На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_3 власноруч написав розписку, на якій проставив свій підпис.

Також 30 вересня 2021 року ОСОБА_1 передала в якості позики ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 7 000,00 євро, які в майбутньому останній мав повернути 20 грудня 2021 року. На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_3 власноруч написав розписку, на якій проставив свій підпис.

Однак, як зазначає представник позивача, станом на час звернення із позовною заявою до суду Відповідач не повернув кошти, які були йому передані в якості позики. Більше того протягом тривалого часу Відповідач вказував на численні причини у зв`язку із якими останній не може погасити заборгованість. Також, Позивач звертає увагу суду на те, що відповідно до відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 по батькові зазначений « ОСОБА_5 ». Згідно із розписками, які були ним написані по батькові зазначено « ОСОБА_6 ». З цього приводу повідомляємо, що РНОКПП у ОСОБА_2 залишилось не змінним, а за наявною у Позивача інформацією по батькові в нього було змінено, тому відомості щодо зазначення по-батькові не співпадають.

Крім того, Позивач вважає за доцільне нарахувати на суму заборгованості, яка виникла, 3% річних за користування коштами відповідно до вимог ст.625 ЦК України за період розрахунку з 21 грудня 2021 року по 20 лютого 2023 року 245,00 Євро, за період розрахунку з 15 вересня 2021 року по 20 лютого 2023 року 473,00 Євро.

З огляду на вищенаведене позивач просила суд:

стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 18 000, 00 Євро - сума основного боргу та 718 Євро - 3% річних;

встановити нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення, що буде прийняте за результатами розгляду даної справи на суму заборгованості 18 000,00 євро сума основного боргу. Визначити правила розрахунку трьох процентів річних, які підлягають стягненню до моменту виконання рішення по даній справі, для розрахунку органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду;

стягнути з Відповідача судові витрати, які складаються із витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 31 000,00 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 лютого 2023 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

14 листопада 2023 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кучерявого Валентина Олександровича надійшов відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Так, зазначає, що при визначенні розміру боргу у прохальній частині позову, ОСОБА_1 не врахувала грошові кошти, які ОСОБА_2 було повернуто в період з 29 жовтня 2021 року по 01 лютого 2022 року у розмірі 307 000,00 грн. та 600 доларів США на виконання взятих на себе зобов`язань. Крім того, звертає увагу суду на те, що наданий стороною позивача розрахунок 3% річних не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки в ньому невірно зазначено період нарахування 3% річних та розрахунок здійснено не на основний розмір заборгованості, тобто без врахування повернутих відповідачем грошових коштів. Також зазначає, що вимоги сторони позивача про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими, оскільки матеріали поданого позову не містять доказів на підтвердження про надані адвокатом послуги на суму у розмірі 31 000,00 грн., а тому, позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі.

27 грудня 2023 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Геника Андрія Васильовича надійшли письмові пояснення, в яких останній спростовує викладені у відзиві обставини. Так, з приводу тих грошових коштів, на які посилається відповідач, зазначає, що сторони вже тривалий час пов`язані бізнесом, де позивач здійснювала продаж товарів, а відповідач їх придбавав в останньої, за що ним і було сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 307 000,00 грн. та 600 доларів США. Отже, вказані кошти були сплачені відповідачем не в рахунок виконання грошового зобов`язання за розпискою. Крім того, вказав, що нарахування 3% річних на суму заборгованості є цілком правомірною вимогою позивача в розумінні вимог чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення.

У судовому засіданні 26 червня 2025 року представник позивача зазначив, що отримання відповідачем грошових коштів підтверджується укладеною розпискою, належних доказів повернення вказаних коштів останнім не надано, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

У судовому засіданні 26 червня 2025 року представник відповідача зазначив, що відповідачем частину грошових коштів було повернуто позивачу, що підтверджується долученими до матеріалів справи доказами, позовна заява подана не повноважним представником, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи учасників справи, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 26 травня 2021 року ОСОБА_2 взяв у борг суму 11 000 євро по курсу НБУ у ОСОБА_1 . Зобов`язався повернути 15 вересня 2021 року.

Відповідно до копії розписки від 30 вересня 2021 року ОСОБА_2 взяв у борг суму 7 000 євро по курсу НБУ у ОСОБА_1 . Зобов`язався повернути 20 грудня 2021 року.

Вказані розписки написані та підписані власноручно ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору позики та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

Як убачається із тексту розписки від 26 травня 2021 року, відповідач взяв у борг 11 000,00 Євро по курсу НБУ у ОСОБА_1 та зобов`язався повернути 15 вересня 2021 року.

Згідно тексту розписки від 30 вересня 2021 року відповідач взяв у борг 7 000,00 Євро по курсу НБУ у ОСОБА_1 та зобов`язався повернути 20 грудня 2021 року.

Отже, між позивачем та відповідачем дійсно виникли правовідносини щодо укладення договору позики та враховуючи правову природу розписки, з урахуванням тексту такої, суд приходить до висновку, що фактична передача коштів від кредитора до боржника відбулась, що й підтверджується цією розпискою.

Відповідач у своїх заявах по суті спору посилався на те, що ним було частково погашено борг на загальну суму 307 000,00 грн. та 600 доларів США, на підтвердження чого до матеріалів справи було долучено копії відповідних квитанцій.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В силу положень ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень статей 79 та 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 2, 3 ст. 89 ЦПК України).

Суд відхиляє докази, які були долучені до матеріалів справи на підтвердження доводів відповідача, оскільки банківські перекази не містять відомостей щодо призначення платежів, інші перекази не містять також і даних про особу-отримувача, що у свою чергу позбавляє суд можливості визначити, на виконання якого грошового зобов`язання відповідачем здійснювались вказані перекази. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про виконання та/або часткове виконання відповідачем своїх зобов`язань за борговою розпискою суду надано не було.

Таким чином, даних, які б свідчили про повернення відповідачем вказаної суми заборгованості позивачу згідно з розписками від 26 травня 2021 року та від 30 вересня 2021 року, судом не встановлено.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Отже, оскільки, станом на час ухвалення рішення, суду не надано доказів щодо виконання/часткового виконання відповідачем зобов`язання з повернення боргу за розписками, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у загальному розмірі 18 000 євро.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у загальному розмірі 718 євро, що складається з 245 євро за період з 21 грудня 2021 року по 20 лютого 2023 року та 473 євро за період з 15 вересня 2021 року по 20 лютого 2023 року, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Розмір 3% річних розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів], де розмір основної заборгованості за розпискою від 26 травня 2021 року складає: 11 000,00 євро; дата прострочення: 16 вересня 2021 року; кількість днів: 523 дні; відсоткова ставка: 3% річних.

Таким чином, розмір 3% річних складає 473,00 Євро.

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів], де розмір основної заборгованості за розпискою від 30 вересня 2021 року складає: 7 000,00 євро; дата прострочення: 21 грудня 2021 року; кількість днів: 477 дні; відсоткова ставка: 3% річних.

Таким чином, розмір 3% річних складає 245,00 Євро.

Загальна сума простроченої заборгованості відповідача за розписками становить: 18 718,00 євро, що складається з: розміру основної заборгованості у сумі 18 000,00 Євро.; 3% річних у сумі 718,00 Євро.

Що стосується вимоги позивача про встановлення нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення, що буде прийняте за результатами розгляду даної справи на суму заборгованості 18 000,00 євро - суму основного боргу та визначення правила розрахунку трьох процентів річних, які підлягають стягненню до моменту виконання рішення по даній справі, для розрахунку органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду (ч. 10 ст. 265 ЦПК України), суд зазначає таке.

Відповідно до вимог п. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховується відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України що регулюють таке нарахування.

Враховуючи наведене, вказане є правом, а не обов`язком суду, та з урахуванням того, що позивач у позовній заяві жодним чином не обґрунтував вказану вимогу, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги.

Що стосується витрат, пов`язаних із розглядом справи на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача адвокатом Геником Андрієм Васильовичем на підтвердження надання правничої допомоги надано копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги Серії АТ № 1037420, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серiї ІФ № 001794, копію додатку № 1 від 09 лютого 2023 року до договору № Д23-01-14 від 31 лютого 2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 4 від 09 лютого 2023 року на суму 31 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Як убачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу (договору про надання правової допомоги, детального опису робіт, виконаних адвокатом, актів виконаних робіт, тощо). За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 81, 83, 89, 141, 133, 137, 264-266, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 6, 15, 16, 192, 193, 509, 524, 526, 533, 549, 550, 610, 611, 624, 625, 627, 627, 1048, 1049, 1050 ЦК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) Євро та 3% річних у розмірі 718 (сімсот вісімнадцять) Євро.

У решті позовних вимог, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 15 липня 2025 року.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА