Справа № 348/1822/23
Провадження № 22-ц/4808/1051/25
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Луганської В.М.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Битківська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні під`їздною дорогою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 15 травня 2025 року під головуванням судді Матолич В.В. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні під`їздною дорогою.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Його дружина успадкувала будинок АДРЕСА_2 , який на даний час знесений, а господарські будівлі: стайня, шопа та вбиральня увійшли до складу домоволодіння АДРЕСА_1 як: гараж та стодола. Власником домоволодіння в цілому та земельної ділянки з кадастровим №:03:002:0048, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, є позивач. Суміжними землекористувачами є: по межі АБ - ОСОБА_3 , по межі ОСОБА_4 , по межі ОСОБА_5 , по межі ОСОБА_6 , по межі ОСОБА_7 (на даний час помер). Для доступу до земельної ділянки позивача передбачено під`їзну дорогу. Однак ОСОБА_8 , захопив частину під`їзної дороги з боку своєї межі, довжиною 30 м, звузивши заїзд, шляхом встановлення незаконної огорожі. З протилежного боку дороги частину земельної ділянки захопила ОСОБА_9 . Відповідно до ДБН ширина заїзду не повинна бути меншою ніж 3,5 м. Через захоплення частини дороги відповідачами на даний час ширина заїзду є меншою. Це призведе до неможливості проїзду пожежних автомобілів по вказаній дорозі та це перешкоджає позивачу у вільному доступі до його земельної ділянки. При розгляді питання щодо звуження заїзду органом місцевого самоврядування, визначено, що генеральний план селища Битків відсутній, а тому неможливо визначити заплановані розміри дороги, яка пролягає між домоволодіннями сторін. Крім цього ОСОБА_3 посадив близько біля огорожі горіх, гілля якого звисає на дорогу і ускладнює проїзд.

На підставі наведеного позивач просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні під`їзною дорогою, шляхом демонтажу частини огорожі, яка звужує проїзд до земельної ділянки позивача довжиною 30 м, шириною 60 см по всій довжині під`їзної дороги, а також зобов`язати відповідача, ОСОБА_3 зрізати горіх, який є перешкодою для під`їзду до будинок оволодіння позивача та користування допоміжною спорудою гаражем.

Судом першої інстанції 12.10.2023 задоволено клопотання ОСОБА_3 та залучено до участі у справі Битківську селищну раду Надвірнянського району Івано-Франківської області, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т.1 а.с. 141-142).

Рішенням Надвірнянського районного суду від 15 травня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за розгляд цієї справи.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн на користь ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн на користь ОСОБА_2 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що згідно висновку експерта вбачається, що відповідачі не є суміжними землекористувачами в частині земель, які є проїздом. ОСОБА_1 в частині проїзду земельної ділянки, яка знаходиться по його довжині земельної ділянки, межує з іншою особою, а не із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є суміжними землекористувачами, однак їхні земельні ділянки розділені проїздом, що відноситься до земель комунальної власності.

Судом першої інстанції було встановлено, що з боку землекористувача ОСОБА_2 лінія, яка стосується проїзду, є ламаною. З боку ОСОБА_3 лінія, яка стосується проїзду, є прямою. Довжина проїзду, яка проходить між будинковолодіннями та земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 становить близько 30 метрів.

Із показів свідків та висновку експерта судом першої інстанції встановлено, що проїзд по всій довжині має різну ширину, яка не відповідає нормам ДБН.

Земельна ділянка ОСОБА_2 приватизована декілька років тому і землевпорядна організація не повинна була встановлювати поворотні точки таким чином, щоб лінія по довжині проїзду була ламана та приводила до звуження під`їзної дороги.

Проїзд (під`їзна дорога) з боку землекористувача ОСОБА_3 на думку суду є прямим і земельна ділянка ОСОБА_3 до даного часу не приватизована.

Причини, по яких судом першої інстанції зроблено висновок про відповідність земельних ділянок в технічній документації землекористувача ОСОБА_2 земельному законодавству, а також документам 1975 року, які стосуються землекористувача ОСОБА_3 , щодо земельної ділянки, яка не приватизована невідомо, дані висновки ґрунтуються на припущеннях суду.

Щодо проїзду, то судом не взято до уваги висновок судового експерта, де експерт у висновку за результатами проведення судової експертизи зробив висновки про те, що ширина заїзду (проїзду) до земельної ділянки та будинковолодіння ОСОБА_1 відповідає нормам ДБН В.2.3-5-2018 «Вулиці та дороги населених пунктів», де мінімальна ширина смуги руху для проїзду та вулиці в житловій забудові становить 2,75 м, однак не відповідає ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», де для пожежних автомобілів слід передбачати проїзди завширшки не менше ніж 3,5 м.

Проектування ширини заїзду 3,5 м відповідно до вимог ДБН «Планування і забудова територій» можливе при внесені відповідних змін до генерального плану також відповідно до діючого генерального плану даний заїзд (проїзд) повинен становити 3,5 м.

ОСОБА_3 умисно розташував огорожу не на межі земельних ділянок, а фактично привласнив частину під`їзної дороги чим ускладнив заїзд до будинковолодіння та земельної ділянки, яка належить позивачу чим значно зменшив ширину цього заїзду.

З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово звертався до органів державної влади та до Пасічнянської сільської ради.

Порушення ОСОБА_3 свідчать про необхідність усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та будинковолодіння позивача.

Факт порушення державних будівельних норм підтверджено висновком експерта та наявними в даному висновку схемами, в тому числі підтверджено в судовому засіданні показами свідків.

Щодо розподілу судових витрат та апелянт не погоджується з його розподілом та вважає, що судом безпричинно стягнуто грошові кошти на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення яким позов задовольнити. Судові витрати на надання правової допомоги, а також витрати пов`язані із проведенням судової експертизи стягнути з відповідачів.

Представник відповідачів адвокатка Брайляк Е.Я. подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, безпідставною, а рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і прийнятим із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційні скарзі скаржник не навів жодних нових, належних та допустимих доказів, які б спростовували обґрунтовані висновки суду першої інстанції. Натомість наявні лише суб`єктивні припущення, що не мають належного доказового підтвердження та не свідчать про порушення з боку відповідачів.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно встановив фактичні дані, надав належну оцінку поданим сторонами доказам, а також дотримався принципів змагальності, диспозитивності та об`єктивності при розгляді спору.

Зміст апеляційної скарги не свідчить про наявність будь-яких об`єктивних підстав для скасування або зміни законного рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат у сумі 20 000 грн стягнутих на користь відповідачів, то такі є співмірними із складністю даної справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим ним часом на надання таких послуг та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Битківська селищна рада Надвірнянського району Івано-Франківської області правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведених у ній.

Представник відповідачів вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що ОСОБА_10 успадкувала після смерті ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 21.11.1996, яке зареєстроване у реєстрі за №6504.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.08.2011, яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.08.2011.

Відповідно до копії рішення Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 27.10.2010 №44-2/2010 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою.

У 2014 році ОСОБА_1 виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, площею 0,0767 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , в натурі (на місцевості).

Відповідно до копії рішення Битківської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 22.01.2015 №996-30/2015 орган місцевого самоврядування вирішив затвердити технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку позивача та передати йому вказану земельну ділянку у власність. На підставі цього рішення слід було оформити право власності на землю у порядку визначеному ст.126 ЗК України.

Спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо будівництва господарських споруд із порушенням будівельних норм та переміщення огорожі в сторону під`їзної дороги, що призвело до її звуження, у 2021 році був предметом розгляду на комісії з питань земельних відносин Пасічнянської сільської ради. За результатами розгляду спору комісія рекомендувала сторонам виготовити правовстановлюючі документи на земельну ділянку та дотримуватися правил добросусідства, що підтверджується копією акту від 15.07.2021.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.04.2021 №252388621. Також вона є власником земельної ділянки, площею 0,0725 га, яка розташована за вказаною адресою, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.12.2021 №292788449.

Відповідно до копії технічного паспорту, який був виготовлений 19.06.2020 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , встановлено, що до складу домоволодіння входить огорожа (металева сітка на металевих стовпах). Рік її зведення не вказаний.

Згідно з планом меж земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_2 , ця ділянка по межі БВ та ГА межує з землями селищної ради. Таким чином, по обидва боки від цієї земельної ділянки пролягає дорога, ОСОБА_1 не є суміжним землекористувачем із ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 31.05.2019 та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2019 №168873592.

Відповідно до копії технічного паспорту, який був виготовлений 19.10.2017, на садибний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 встановлено, що до складу домоволодіння входить також огорожа (дерев`яний штах. в мет. ст.). Рік побудови не вказаний.

Будинок, який належить ОСОБА_3 мав АДРЕСА_4 , а вулиця на якій він знаходився називалася Центральна, що підтверджується копією довідки від 22.09.2023 №1Б/164.

За домогосподарством відповідача ОСОБА_3 облікована земельна ділянка орієнтовною площею 0,0797 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно з кадастровим планом земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_3 , земельна ділянка по межі АБ межує з землями селищної ради (дорога). ОСОБА_1 є суміжним землекористувачем із ОСОБА_3 по межі ГА.

Відповідно до викопіювання із схематичного плану кварталу від 20.08.1975 №25-11, встановлено, що краї дороги, яка пролягає вздовж межі домогосподарства ОСОБА_3 не є рівними, ширину дороги не вказано.

Відповідно до копії листа від 16.10.2023 №В/253 у ході розгляду скарги ОСОБА_1 щодо переміщення огорожі відповідачами орган місцевого самоврядування встановив, що конфігурація земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідає плану земельних ділянок, складеному 1975 року.

Згідно з висновком експерта від 11.02.2025 №1754/23-28 ширина заїзду (проїзду) до земельної ділянки позивача відповідає нормам ДБН В.2.3-5-2018 "Вулиці та дороги населених пунктів", де мінімальна ширина смуги руху для проїзду та вулиці в житловій забудові становить 2,75 м, однак не відповідає ДБН Б.2.2-12:2019 "Планування і забудова територій", де для пожежних автомобілів слід передбачати проїзди завширшки не менше ніж 3,5 м. Проектування ширини заїзду 3,5 м відповідно до вимог ДБН Б.2.2-12:2009 "Планування і забудова територій" можливе при внесенні відповідних змін до генерального плану, відповідно до ст. 8, 16 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" або якщо відповідно до чинного генерального плану даний заїзд (проїзд) повинен становити 3,5 м. Встановити, яку частину огорожі довжиною 30 м необхідно перемістити та наявну відстань з метою приведення заїзду до вимог ДБН, щоб встановити ширину заїзду 3,5 м не видається за можливе, оскільки це має бути проведено відповідно до чинної містобудівної документації (генерального плану). Інформація про параметри заїзду відповідно до чинної містобудівної документації відсутня. У дослідницькій частині висновку експерта є схема виконаних експертом замірів ширини під`їзної дороги між домоволодіннями сторін, відповідно до якої ширина під`їзної дороги між домоволодіннями відповідачів коливається від 3,19 м до 35,7 м, а ширина під`їзної дороги вздовж домоволодіння позивача коливається від 3,08 м до 3,78 м.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Частиною четвертою статті 83 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).

Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Інститут земельних відносин добросусідства це нормативно встановлені обмеження щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що позивач не надав доказів того, що він обмежений у вільному доступі до виділеної йому земельної ділянки та що ширина проїзду до земельної ділянки виключає можливість проїзду по ній пожежних машин. Також судом не було надано доказів, які б свідчили, що відповідачі перемістили огорожі поблизу своїх домоволодінь у сторону проїзду, що призвело до його звуження до ширини меншої за 3,5 м.

З врахуванням цього, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів порушення права користування його земельною ділянкою та що саме відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні як його земельною ділянкою і під`їзною дорогою.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що судом не взято до уваги висновок судового експерта за результатами проведення експертизи з питань землеустрою є необґрунтованими.

Судом першої інстанції дав належну правову оцінку висновку експерта від 11.02.2025 №1754/23-28, про що зазначено в рішенні суду.

В ході судового розгляду судом першої інстанції також було допитано експерта ОСОБА_12 яка пояснила, що обставин за яких відбулося звуження дороги у ході проведення експертизи не було встановлено. Розбіжностей між даними щодо меж земельних ділянок відповідачів, зазначених у технічній документації та місцем фактичного облаштування огорож у домогосподарствах відповідачів у ході огляду не виявлено. Нахилу огорожі не виявлено. Даних, які б вказували на нещодавнє переміщення огорожі не встановлено.

Вислухавши пояснення експерта та дослідивши його висновок суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність факту порушення права користування земельною ділянкою позивача та під`їзною дорогою.

Суд першої інстанції допитав свідка ОСОБА_13 , яка працює головним спеціалістом відділу земельних відносин, екології, комунальної власності, архітектури та містобудування Пасічнянської сільської ради, яка пояснила, що генеральний план селища Битків відсутній, а тому ширина та довжина під`їзної дороги до домоволодінь учасників не визначена. Фактично межа дороги зі сторони домоволодіння відповідача ОСОБА_2 є ламаною, а біля домоволодіння відповідача ОСОБА_3 прямою.

За результатами розгляду скарг позивача комісія не встановила, що відповідачі звузили під`їзну дорогу. У відповідача ОСОБА_3 відсутні документи про право власності на землю, однак його ділянка відповідає обмірам 1975 року, а також геодезичним координатам 2019 року, огорожа домоволодіння входила до складу спадщини. Земельна ділянка ОСОБА_2 відповідає правовстановлюючим документам.

Судом встановлено, що генеральний план селища Битків відсутній. Хоча між земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , з однієї сторони, та земельною ділянкою ОСОБА_2 , з іншої сторони, пролягає проїзд, за відсутності генерального плану селища Битків встановити на місцевості межі цього проїзду не видається можливим, що позбавляє можливості встановити ширину проїзду, яка була запланована у момент виділення у користування земельних ділянок, а також ким саме захоплено земельну ділянку загального користування, якщо ширина проїзду мала бути більшою ніж є на даний час.

В суді першої інстанції експерт зазначила, що у ході огляду місцевості не було встановлено обставин, які б вказували на переміщення огорожі біля домоволодінь відповідачів, а також нахилу огорожі у сторону дороги. Крім цього, допитана у ході судового розгляду свідок зазначила, що у ході вирішення земельного спору між сторонами органом місцевого самоврядування не було встановлено ознак переміщення огорожі, а відповідачі користуються земельними ділянками у визначених для них межах.

З вищенаведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що зібраними у справі доказами та документами позивачем не доведено порушення відповідачами його права користування належною йому земельною ділянкою та під`їзною дорогою, тому необґрунтованими є доводи апелянта, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях.

Щодо доводів апелянта про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу то судом встановлено, що відповідачі у ході розгляду справи понесли витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку кожен з відповідачів очікував понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 15 000 грн.

Згідно з актами від 07.05.2025 відповідачам були надані послуги у виді консультації, вивчення матеріалів справи, дослідження судової практики, підготовки відзиву на позовну заяву, клопотань, заяв, запитів та представництва інтересів у суді.

Надання таких послуг підтверджується матеріалами справи. Фактичний розмір витрат кожного з відповідачів становив по 20 000 грн. Судом першої інстанції вірно встановлено, що розмір таких витрат відповідає складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та для кожного з відповідачів є на половину меншим від аналогічних витрат, які поніс позивач.

Також суд першої інстанції вказав, що обґрунтованих доводів щодо зменшення суми вказаних судових витрат позивач не навів. Не наведено таких доводів і в суді апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 15 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 18 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук В.М. Луганська