Справа № 487/1503/25
Провадження № 2/487/1928/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючої судді Скоринчук К.М.,

за участю секретаря судового засідання Карбівничої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

УСТАНОВИВ:

У провадження Заводського районного суду м Миколаєва надійшов цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів. Позов мотивовано тим, що 05.01.2021 він перерахував 1110000,00 грн зі свого рахунку в АТ «Ощадбанк» на рахунок ФОП ОСОБА_2 . Таким його діям передували наступні обставини: грудні 2020 року він побачив у мережі «Інтернет» рекламний ролик брокерської компанії «Траст Макворі Кепітал» (« ІНФОРМАЦІЯ_1 »), поставив лайк і написав листа адміністратору. У телефонних розмовах менеджери компанії «Траст Макворі Кепітал» наполегливо пропонували йому інвестувати кошти в цю компанію для участі у біржовій торгівлі. Скориставшись його незадовільним психофізичним станом та некомпетентністю у питаннях фінансів та інвестицій, менеджер умовив його внести кошти на «торговий рахунок». Так, в період з 23.12.2020 по 24.12.2020 позивач вніс кошти в сумі 72 200 гривень на рахунок ФОП ОСОБА_3 та 05.01.2021 - 1 110 000,00 гривень на рахунок ФОП ОСОБА_2 , реквізити яких йому повідомив менеджер, при цьому вважаючи, що вносить для поповнення свого «торгового рахунку» в «Траст Макворі Кепітал». Надалі він очікував на виведення своїх коштів, однак виплат не було, а менеджер кожного разу висував нові вимоги, зокрема сплатити банківську комісію за відкриття та обслуговування транзитних рахунків, комісію за резервування коштів, а також послуги Національного банку України. Так, у період з 18.01.2021 по 22.01.2021 на виконання таких вимог він сплатив 149 000 гривень. Однак, через деякий час він зрозумів, що має справу із шахрайською схемою, оскільки фінансової організації з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » офіційно не існує, від її імені на території України не виступає жоден легітимний суб`єкт господарської діяльності. 25 січня 2021 року він звернувся із заявою до кіберполіції, а 08 лютого 2021 року до Миколаївської місцевої прокуратури №1 та наразі за його заявою здійснюється досудове розслідування. Між ним та відповідачем ніколи не було і немає дотепер жодних домовленостей (угод, договорів тощо), жодних послуг ФОП ОСОБА_2 йому не надавав. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ФОП ОСОБА_2 зареєструвався 11.12.2020, а припинив діяльність 24.02.2021. На сайті « ІНФОРМАЦІЯ_3 » вдалося знайти інформацію про те, що діяльність ФОП ОСОБА_2 була пов`язана з прийманням коштів на користь шахрайської форекс-платформи « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». У червні 2021 року інформація про шахрайську організацію «Trust Macquarie Capital» розміщена на сайті Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Згідно висновку комісії кошти переводилися не на рахунок « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а на рахунок, зокрема, ФОП ОСОБА_2 . Позивач звертався з письмовою вимогою до відповідача про повернення коштів, однак відповіді не отримав. Позивач зазначив, що він сплачував кошти на підприємницький рахунок відповідача «за послуги», та ФОП виступав як надавач послуг, а він як споживач. Вважає, що між ними склалися правовідносини, які мали ознаки правочинів з надання послуг. Позивач стверджує, що спірні правовідносини носили характер нікчемного, дефектного правочину та в той же час заперечив існування будь-яких договірних відносин з відповідачем. Участь ФОП у вищезазначеному правочині полягала в тому, що він прийняв від позивача оплату за «послуги», хоча насправді будь-яких послуг йому не надавав. Таким чином, відповідач взагалі не мав ані наміру, ані можливості надавати будь-які послуги, які б були потрібні позивачу особисто. Позивач вказав на необхідність застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, у вигляді стягнення з відповідача на його користь коштів 1 110 000,00 грн, відшкодування збитків у вигляді комісії за перерахування коштів у загальній сумі 500,00 грн, інфляційні втрати в сумі 746 169,88 грн., 3% річних в сумі 138 188,79 грн та 555 000,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою суду від 06.05.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

03 травня 2025 року постановлено ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на рухоме, нерухоме майно та грошові кошти відповідача (а.с.136).

14 травня 2025 року канцелярією суду зареєстровано поданий відповідачем відзив (а.с.144). У відзиві відповідач зазначив, що позов не визнає та просить у задоволенні позову відмовити. В обгрунтування своєї позиції підтвердив, що 05.01.2021 позивач перерахував на його рахунок 1 110000,00 грн (а.с.145). Водночас, відповідач вважає, що позивачем не доведено неправомірність підстави набуття ним відповідачем у справі, цих коштів. Окрім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог, виходячи з того, що попередньо позивач звертався до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до нього про стягнення тієї ж суми коштів 1 110 000,00 грн як безпідставно набутого майна (а.с.149), у задоволенні якого йому було відмовлено 01.12.2021.

19 травня 2025 року позивачем подано відповідь на відзив (а.с. 181).

29 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

У судове засідання позивач не з`явився, але подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Відповідач просив розглянути справу без нього та без участі його представника.

Узявши до уваги доводи позивача, а також відповідача, викладені у відзиві, та дослідивши матеріали справи, суд ураховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частино 1 статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Судом встановлено, що 05 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 перерахував на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 110 000, 00 грн. Даний факт підтвердив відповідач у своєму відзиві (а.с.145) та є встановлений рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01.12.2021 у справі №753/19678/21 (провадження №2/753/9071/21) (а.с. 149-151-153), яке набрало законної сили.

ОСОБА_2 зареєструвався як фізична особа-підприємець 11.12.2020, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань із зазначенням видів діяльності: 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля (основний); 41.10 Організація будівництва будівель; 43.31 Штукатурні роботи; 43.34 Малярні роботи та скління; 43.39 Інші роботи із завершення будівництва; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Через деякий час, а саме 24 лютого 2021 року ФОП ОСОБА_2 зареєстрував припинення підприємницької діяльності (а.с. 34).

Як зазначив позивач, він перерахував на рахунок ФОП ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 110 000,00 грн, вважаючи, що перераховує для поповнення свого «торгового рахунку» в «Траст Макворі Кепітал» за вказівкою менеджерів.

У підтвердження того, що він став жертвою шахрайства, позивач надав скріншот із сторінки веб-сайту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку за 22.06.2021, на якому Національна комісія розмістила повідомлення, що отримала ряд звернень від фізичних осіб, які втратили кошти та за результатами перевірки розмістила список сумнівних інвестиційних проектів, в тому числі організацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та її веб-сайт, а також вказала, що звернулася до провайдерів із проханням заблокувати його вебсторінку (а.с. 37-38).

Як на підставу свого позову посилається на порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів».

Водночас, позивач у позові зазначає, що між ним та відповідачем ніколи не було і немає дотепер жодних домовленостей (угод, договорів тощо), жодних послуг ФОП ОСОБА_2 йому не надавав і докази протилежного суду не надано.

За такого суд звертає увагу, що відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положення ч. 1 ст. 13 та ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України зобов`язує сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У підсумку досліджених наявних у матеріалах справи доказів суд висновує, що:

- докази на підтвердження наявності правовідносин між сторонами, а також того, що позивач замовляв у відповідача певні послуги відсутні;

- докази у підтвердження існування правовідносин між позивачем та «Траст Макворі Кепітал» - відсутні;

Водночас, матеріали справи мітять ухвалу слідчої судді Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №487/924/21 від 19.05.2024 у підтвердження твердження позивача щодо здійснення досудового розслідування на вказану дату, де ОСОБА_1 є потерпілим внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб, діючих під видом працівників біржі «Trust Macquarie Capital» та працівниками правоохоронних органів здійснювалася перевірка рахунків ФОП ОСОБА_2 (а.с. 48-50).

Також суд ураховує, що відповідачем не заперечується факт зарахування 05.01.2021 на його рахунок перерахованих позивачем грошових коштів в сумі 1110000,00 грн і при цьому відповідачем не надано суду доказів у підтвердження правової підстави для набуття ним цих коштів від позивача.

За таких обставин суд висновує, що правовідносини, які виникли між сторонами щодо перерахування позивачем грошових коштів в розмірі 1110000,00 грн на рахунок відповідача, врегульовані нормами глави 83 ЦК України, якою визначено загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Керуючись принципом jura novit curia («суд знає закони»), відповідно до якого неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц), суд, з`ясувавши, що позивач у справі, яка розглядається, в обґрунтування своїх вимог не послався на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правову кваліфікацію останніх та застосовує при ухваленні рішення саме ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, а саме норми ЦК України, які регулюють правовідносини у зв`язку із набуттям та збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 статті 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, за змістом цієї норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Відповідно до положень статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

З урахуванням отримання відповідачем перерахованих позивачем коштів у сумі 1110000,00 грн за обставин відсутності між ними договірних відносин та доказів у підтвердження правових підстав набуття цих коштів відповідачем, такі кошти підлягають поверненню позивачеві відповідачем на підставі наведених наведені норми матеріального права.

Суд вважає, що право позивача є порушеним, а тому підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 1110000,00 грн.

Доводи відповідача про відсутність доказів набуття відповідачем коштів без достатньої правової підстави, оскільки набуття відповідачем майна відбулося у незаборонений цивільним законодавством спосіб шляхом добровільного перерахування позивачем коштів на його рахунок, є небгрунтованими, адже відсутні докази існування між сторонами договірних відносин, які б слугували юридичною підставою отримання ним коштів, а за відсутності доказів у підтвердження правової підстави для набуття відповідачем цих коштів від позивача, - не заслуговують уваги та відхиляються судом.

У частині заяви відповідача про застосування до заявлених вимог позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч.4). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5).

Статтею 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Виходячи зі змісту позовних вимог, 22.01.2021 позивач ще здійснив додаткову оплату на виконання вимог менеджера, а зрозумівши, що щодо нього вчинені шахрайські дії та усвідомивши порушення свого права, 25.01.2021 звернувся з заявою до кіберполіції.

За такого, слід вважати, що з 25.01.2021 для позивача почався перебіг строку позовної давності.

Відповідач, вважає, що навіть з часу ухвалення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01.12.2021, строк позовної давності для позивача для звернення до суду з даним позовом сплив.

Однак, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів Українивід 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Востаннє дію карантину через COVID-19 було продовжено до 30 червня 2023 року постановою КМУ від 25 квітня 2023 року №383. Тобто, з 1 липня 2023 року дію карантину через COVID-19 зупинено.

Прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Вказаний пункт видалено на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025.

Отже на момент набрання чинності змін до ЦК України щодо продовження позовної давності під час дії карантину та у період дії воєнного стану в Україні, позовна давність до заявлених вимог позивача не спливла, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

У частині вимоги позивача щодо відшкодування збитків, суд зазначає наступне.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 500,00 грн збитків, однак докази у підтвердження нарахування комісій банку матеріали справи не містять.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат суд ураховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача розмір інфляційних втрат становить 746169,88 грн, 3% річних 138188,79 грн.

Однак, за підрахунками суду розмір інфляційних втрат за вказаний позивачем у позові період з 06.01.2021 по 28.05.2025 становить 745 833,92 грн. За такого підлягає до відшкодуванню відповідачем позивачеві 745 833,92 грн інфляційних витрат та 138 188,79 грн - 3% річних.

Відповідач своїх розрахунків не надав.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 555000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (Постанова КЦС ВС від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20).

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1167 ЦК України потрібна наявність неправомірних дій чи бездіяльності особи, наявність шкоди, неправомірність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167 ЦК України. (Висновок Верховного Суду в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості (постанова Верховного Суду від 19.04.2023 року у справі №496/2319/19).

З урахуванням з`ясованих обставин справи, суд вважає, що підлягає до відшкодування відповідачем на користь позивача моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн, виходячи із засад розумності та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд ураховує характер моральних страждань позивача, які полягають в усвідомленні втрати значних коштів, отриманих ним як учасником бойових дій, який отримав під час проходження служби травми, контузії, каліцтво (а.с.30), тривалість таких страждань, погіршення стану здоров`я, що співпадає у часі втрати коштів та підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №60, де зазначено про погіршення стану, що проявилося у посиленні головного болю, порушення сну та ін. (а.с. 62), а також зазначення позивачем про його перебування у пригніченому стані, пов`язаного із втратою довіри до людей, що є цілком зрозумілим з огляду на його участь у бойових діях, отримання ним травм, контузії, каліцтва та зіткнення, опісля, з фактом обману у цивільному житті (а.с.14).

Отже, внаслідок протиправних дій відповідача, який отримав від ОСОБА_1 без достатніх правових підстав грошові кошти, але не вжив заходів щодо їх повернення, внаслідок чого позивач зазнав моральних страждань, викликаних психологічними переживаннями через втрату значної суми грошей та необхідністю докладати додаткових зусиль для їх повернення. Вказане свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди і дають йому право на її відшкодування.

В частині вирішення питання судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач є учасником бойових дій, а тому відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відтак судовий збір має бути стягнутий з відповідача на користь держави.

Ураховуючи положення ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 % ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2025 року складає 15140,00 грн.

Оскільки суд частково задовольнив заявлені вимоги, відмовивши в частині стягнення збитків у сумі 500,00 грн, з відповідача підлягає до стягнення на користь держави 15137,05 грн судового збору.

Керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :

- кошти в сумі 1 110 000,00 (один мільйон сто десять тисяч) гривень,

- інфляційні втрати в сумі 745 833, 92 (сімсот сорок п`ять тисяч гривень 92 копійки),

-3% річних в сумі 138 188,79 (сто тридцять вісім тисяч сто вісімдесят вісім гривень 79 копійок),

- моральну шкоду в сумі 100 000,00 (сто тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 15137,05 (п`ятнадцять тисяч сто тридцять сім гривень 05 копійок) судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: Харківське шосе, 154-Д, м. Київ, РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: К.М. Скоринчук