Дата документу 09.09.2025 Справа № 335/1810/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1810/24
Провадження №22-ц/807/1605/25
Головуючий в 1-й інстанції Калюжна В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Подліянової Г.С., Полякова О.З.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 19 червня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, в інтересах якої дії Вознесенівська окружна прокуратура м. Запоріжжя, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Коновалова Людмила Сергіївна, про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивач звернулась до суду з даним позовом до Запорізької міської ради, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коновалова Людмила Сергіївна про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка була дружиною ОСОБА_3 , двоюрідного діда батька позивачки ОСОБА_4 . Чоловік ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона була самотньою жінкою. Ще за життя чоловіка ОСОБА_2 відбулась розмова між ним та членами сім`ї позивача з приводу необхідності догляду та турботи за ОСОБА_2 , у випадку, коли вона залишиться сама, оскільки спільних дітей вони не мали. З початку 2010 року, коли вперше стан ОСОБА_2 потребував сторонньої допомоги внаслідок похилого віку, вона звернулась до позивача за допомогою, оскільки позивач мала більше часу, аніж її батько, хоча батько за першої потреби возив бабусю на автомобілі до лікарні. З цього часу Позивач з ОСОБА_2 стали спільно проживати, як за місцем її проживання - по АДРЕСА_1 , так і за місцем проживання ОСОБА_2 - у квартирі АДРЕСА_2 . Починаючи з літа 2014 року, коли стан здоров`я бабусі поліпшився, а син позивачки пішов до школи, вони мешкали у м.Запоріжжі і вибір школи відбувався саме виходячи з місця їх спільного проживання. Позивач зазначає, що особисто здійснювала догляд за бабусею, допомагала їй в побуті, після її смерті за власні кошти здійснила поховання. З бабусею вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, сплачували разом комунальні послуги, позивач забезпечувала родину продуктами харчування, здійснювала постійний догляд під час хвороби бабусі, купувала ліки. Бабуся, в свою чергу допомагала у вихованні сина позивачки, іноді забирала його зі школи, готувала їжу. Таким чином, спільне проживання однією сім`єю тривало з 2010 року по день смерті ОСОБА_2 . На підставі ст. 1264 ЦК України позивач вважає, що є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_2 та для оформлення спадщини після її смерті просить встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 01 лютого 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто по день її смерті.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, в інтересах якої діє Вознесенівська окружна прокуратура м. Запоріжжя, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Коновалова Людмила Сергіївна, про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що матеріалами справи на показами свідків в повній мірі підтверджується факт спільного проживання позивачки однією сім`єю з померлою ОСОБА_2 протягом більш ніж 5 років, ведення спільного господарства та побуту, тому висновки суду першої інстанції з приводу недоведеності позову є хибними.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу Запорізька міська рада в особі представника Мірошниченко О.О., заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя Запорізької області зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 19.02.2016 року, актовий запис № 1401 (т.1, а.с.13).

Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема, у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй:1/2 частина - на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя 30.12.1993 року та 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Пянтковською О.Г. 17.08.1999 року, реєстровий № 426 (т.1, а.с.46-49).

Позивач, при зверненні до суду з даним позовом та під час судового розгляду зазначила, що спадкодавець ОСОБА_2 в останні роки свого життя хворіла, потребувала допомоги, догляду, а у позивача виникли складні сімейні обставини, пов`язані, зокрема, із потребою у місці проживання, що і стало підставою для спільного її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 та надання їй допомоги протягом тривалого часу до дня її смерті. Крім того, позивач зазначає, що вона спільно з батьками здійснили поховання ОСОБА_2 після її смерті.

На підтвердження факту сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 у період, зазначений у позові, позивачем надано письмові докази, заявлено клопотання про допит свідків, яке задоволено судом.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , пояснила, що познайомилась з позивачкою у 2012 році, бачила її декілька разів неподалік свого будинку. З вересня 2014 року по 2017 рік тричі на тиждень вона приводила свою дитину на індивідуальні заняття до позивача ОСОБА_1 , яка мешкала у квартирі по АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 у цій квартирі проживала разом зі своїм сином і бабусею, ОСОБА_2 . Зазвичай свідок залишала дитину на заняття, а сама йшла, проте раз на місяць залишалась під час занять у квартирі, в цей час вони багато з ОСОБА_2 розмовляли, вона говорила, що задоволена, що ОСОБА_6 з нею проживає та доглядає за нею, оскільки вона хворіє. Також свідок пояснила, що їй відомо, що вони проживали як сім`я, вели спільне господарство, готували їжу, позивач купляла ліки для ОСОБА_2 . Також вона бачила декілька разів батьків позивачки, які приїжджали, привозили продукти, батько возив ОСОБА_2 до лікарні за потреби.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що є батьком позивачки. ОСОБА_2 була дружиною дядька його батька, кровний зв`язок з померлою відсутній. Коли у 2009 році ОСОБА_7 почала хворіти, дочка запропонувала здійснювати за нею догляд, їй так зручно було, вона працювала і мешкала неподалік у м.Запоріжжі. ОСОБА_6 ходила до ОСОБА_8 , допомагала їй, а коли у 2010 році ОСОБА_7 сильніше захворіла, спільно прийняли рішення про їх переїзд в с.Біленьке, де вони всі спільно проживали до 2014 року. Після цього дочка ОСОБА_6 з сином і ОСОБА_9 повернулись до м.Запоріжжя в квартиру, оскільки дочці треба було виходити на роботу, а її сину- до школи. В період 2009-2010 року ОСОБА_6 жила у чоловіка, приходила допомагати ОСОБА_10 , а вже потім переїхали в с.Біленьке, де ОСОБА_7 постійно жила, декілька разів виїжджала до міста у лікарню. ОСОБА_6 в період 2010-2014 року працювала в Запоріжжі, навідувалась у квартиру ОСОБА_8 . В період їх проживання у с.Біленьке, вони проживали всі разом, як сім`я: він з дружиною, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з сином. Пенсія ОСОБА_8 була невеликою, тому вони всі разом її утримували. Коли у 2014 році ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з сином повернулись у Запоріжжя, вони продовжували допомагати, давали гроші, привозили продукти. Рішення, щоб дочка доглядала за ОСОБА_9 приймали всі разом, сім`єю, ОСОБА_6 виявила ініціативу, щоб допомагати, потім, щоб дочку не завантажувати, поїхали в село, там, у приватному будинку Ніні ОСОБА_11 було краще, бо вона вже не могла спускатись з третього поверху і виходити на вулицю. Пояснив, що вони всією сім`єю опікувалися бабусею. Дочка була у шлюбі з 2007 року до 2014 року, то сходилась, то розходилась з чоловіком, а з 2014 року вже остаточно з ним не жила. З 2009 року, коли почали догляд за ОСОБА_9 , були розмови про заповіт щодо розпорядження квартирою, однак вона не хотіла його складати та розпоряджатись квартирою. Також пояснив, що у документах у написанні прізвища була допущена помилка, його дід був « ОСОБА_12 », а їх прізвище було записано як « ОСОБА_12 ». У зв`язку з цим було прийнято рішення про зміну прізвища і зміну документів, на даний час він іменується прізвищем « ОСОБА_12 ».

Допитана свідок ОСОБА_13 пояснила, що переїхала жити в будинок по АДРЕСА_3 у 2004 році. У 2009 році стала бачити, що ОСОБА_6 приходить до ОСОБА_8 , купувала продукти, допомагала, бачила, як приїжджали батьки ОСОБА_6 . Потім деякий час ОСОБА_7 проживала у ОСОБА_14 . У 2014 році вони повернулись, і ОСОБА_6 залишилась проживати в квартирі з ОСОБА_9 , у них був спільний бюджет, ОСОБА_6 допомагала грошима, займалась ремонтом. Пояснила, що була вдома у ОСОБА_8 2 рази, до того як ОСОБА_6 з`явилась, після того не була.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що позивачка є його онукою. ОСОБА_7 - дружина його дядька. ОСОБА_6 доглядала ОСОБА_16 , потім переїхали у Біленьке, бо ОСОБА_7 хворіла. ОСОБА_7 в цей період постійно жила в ОСОБА_14 , ОСОБА_6 - і в Біленькому, і в Запоріжжі. Коли сину ОСОБА_6 треба було йти в перший клас, вони повернулись у Запоріжжя і жили втрьох, вели спільне господарство. Пояснив, що ОСОБА_6 доглядала ОСОБА_16 біля 7 років, періоди точніше назвати не може. Після смерті ОСОБА_8 , її поховання організовувала ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_17 , мати позивачки, під час допиту пояснила наступне. У шлюбі у ОСОБА_6 відносини склались погано, у 2009 році ОСОБА_7 попросила надавати їй допомогу. Спочатку ОСОБА_6 відвідувала ОСОБА_16 вдома та допомагала їй, а в 2010 році, коли стан ОСОБА_8 погіршився, вони переїхали у с.Біленьке, і жили всі разом у їх з чоловіком будинку. У ОСОБА_8 у будинку була окрема кімната. ОСОБА_6 працювала в дитячому садочку в Запоріжжі, іноді, в зимовий період вона залишалась ночувати у Запоріжжі у чоловіка. До 2014 року ОСОБА_6 з сином та ОСОБА_7 жили разом з ними у с.Біленьке, а коли внук мав йти до першого класу, вони переїхали в Запоріжжя. Коли піднімали питання щодо розпорядження квартирою, то ОСОБА_7 відмовлялась складати заповіт. Ніна ОСОБА_11 і ОСОБА_6 жили як одна сім`я, а вони з батьком допомагали їй грошима, привозили продукти, купували ліки, відвозили ОСОБА_16 у лікарню, вона вже самостійно з квартири не виходила за станом здоров`я.

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що у 2010 році познайомилась з батьками позивача, коли приходила до них додому у с.Біленьке, купувати мед і бачила бабусю у дворі. Після того, вона у батьків ОСОБА_6 замовляла овочі і приїжджала їх забирати додому до ОСОБА_6 , по АДРЕСА_3 . Декілька разів вона заходила у квартиру, і бачила бабусю, вони жили разом, як сім`я.

Позивачем на підтвердження спільного проживання зі спадкодавцем надано акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 211 від 19.06.2020, згідно якого 19.06.2020 року проведено обстеження за адресою: АДРЕСА_1 та виявлено, що за адресою проживає ОСОБА_19 , яка здійснювала догляд за ОСОБА_2 з 01.02.2010 року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та вела з нею спільне господарство. Сусіди підтверджують, що ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_19 та здійснювала за нею догляд (т. 1 а.с.19-20).

Згідно довідки ВК Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 22.06.2020 № 1138/15-10, ОСОБА_19 проживала разом з ОСОБА_2 з 01.02.2010 року за адресою: АДРЕСА_1 по день її смерті, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_1 та вели з нею спільне господарство (т. 1 а.с.21).

Зазначені акт та довідку суд оцінив критично, оскільки вони складені після спливу більше чотирьох років з часу смерті ОСОБА_2 , крім того в них зазначена інформація, яка суперечить поясненням позивача та свідків, згідно яких ОСОБА_2 , починаючи з 2014 року повернулась до м.Запоріжжя. Крім того, власник будинку ОСОБА_4 під час допиту у якості свідка зазначив, що за даною адресою ніяких обстежень та перевірок щодо проживання ОСОБА_2 не проводилось.

Надані позивачем копії договорів на поховання (т. 1 а.с.16, 17), свідоцтва про поховання ОСОБА_2 (т. 1 а.с.18), накладної від 10.05.2017 року про встановлення пам`ятника (т. 1 а.с.53), копії лікарського свідоцтва про смерть, довідки про причину смерті, копія витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_2 , суд визнав неналежними доказами, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування, а саме щодо спільного проживання позивача зі спадкодавцем до її смерті, а лише вказують на факт поховання позивачкою і її сім`єю померлої ОСОБА_2 .

Надані позивачем копії особистих документів, належних ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: приватизаційний майновий сертифікат, технічний паспорт на спірну квартиру, свідоцтво про право на спадщину за законом № 426 від 17.08.1999, свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 , видане 30.12.1993, житловий ордер № 2572, свідоцтва про народження, посвідчення ветерана праці, видані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , нагороди також є неналежними доказами, оскільки не стосуються предмету доказування та не містять відомостей про спільне проживання померлої ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Також позивачем надані копії фотознімків (т. 1 а.с. 150-159), однак вони не містять спільних зображень позивача зі спадкодавцем, які б охоплювали зазначений у позові проміжок часу з фіксуванням різних подій в житті, які б підтверджували їх спільне проживання, відпочинок, святкування спільних родинних свят та інше.

Надані позивачкою Заява на зарахування її сина до 1-Б класу ЗНВК «ОСНОВА» від 02.06.2014 року, де зазначено її місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 не підтверджує факт спільного проживання однією сім`єю позивача зі спадкодавцем 5 років до відкриття спадщини (т. 1 а.с.24).

Довідку КУ департаменту культури і туризму ЗМР «Міська публічна бібліотечна система міста Запоріжжя» №124, від 10.06.2016 щодо відвідування ОСОБА_20 майстер-класів в період 2012 -2016 років суд вважав неналежним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування (т. 1 а.с.25).

Письмові пояснення ОСОБА_21 від 28.04.2023 року (т. 1 а.с.73) щодо адреси проживання учня, осіб, з ким проживала дитина та довіреної особи, ОСОБА_2 , не стосуються предмета доказування та не підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету та суперечать іншим доказам, які досліджені судом, зокрема показанням допитаних свідків, згідно яких ОСОБА_2 з 2014 року за станом здоров`я з квартири не виходила.

Надані позивачем копії квитанцій про сплату комунальних послуг, наданих у кв. АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.74-149) також не підтверджують факту спільного проживання, що підлягає встановленню. Платником у всіх квитанціях зазначена ОСОБА_2 , відомостей про спільну оплату комунальних послуг зазначені квитанції не містять, а лише підтверджують факт самостійної сплати ОСОБА_2 комунальних послуг.

Копії товарних чеків за придбання товарів, вхідних дверей, будівельних та ремонтних матеріалів, побутової техніки не можуть бути належними доказами, оскільки з їх змісту неможливо встановити, для яких потреб товари придбавались, не підтверджують, що товари придбано саме за спільні кошти та для спільних потреб позивача та ОСОБА_2 (т. 1 а.с.54-63).

Судом також досліджені документи щодо зміни прізвища близьких родичів позивача з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_12 », однак вони є неналежними доказами по справі, оскільки не містять відомостей про обставини, які підлягають доказуванню, а саме щодо спільного проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_22 проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 12.12.2022 №2159/08-26.

ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала з 10.07.1985 по день смерті за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою департаменту реєстраційних послуг від 24.12.2024 року (т.1, а.с.188) та відомостями, зазначеними в актовому записі про смерть ОСОБА_2 № 1401 від 19.02.2016 року щодо місця проживання та місця її смерті (т.1., а.с.189).

Відповідно до відомостей, наданих Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району листом від 05.12.2020 № 01- 18/6195, ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні та користувалася житловою субсидією за адресою: АДРЕСА_4 , з грудня 1995 року як член домогосподарства у складі сім`ї свого чоловіка - ОСОБА_3 , з червня 1998 року по березень 2016 інші члени сім`ї у заявника відсутні. (т.1, а.с.197)

Також судом досліджено надану Управлінням соціального захисту населення Запорізької міської ради по Вознесенівському району копію власноруч написаної заяви ОСОБА_2 від 30.10.2014 року до УПСЗН, в якій остання просить призначити їй субсидію на всю житлову площу, оскільки вона одинока, дітей немає та допомоги не має (т. 1, а.с.199).

Згідно листа Департаменту соціального захисту населення від 03.04.2024 року, ОСОБА_2 в період з 01.10.2012 по 28.02.2016 року знаходилась на обліку та отримувала субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та ін., субсидія призначалась за зареєстрованим місцем проживання на одну зареєстровану особу (т.2 а.с.17).

Таким чином, згідно досліджених документів, спадкодавець ОСОБА_2 у зазначений у позові період жодним чином не визнавала існування сімейних стосунків з будь-ким, зокрема, і з позивачем, навпаки, у поданих нею особисто документах зазначала, що є одинокою та мешкає одна.

Також судом встановлено, що у період часу з 28.04.2007 по 18.05.2016 позивач ОСОБА_19 , перебувала у шлюбі з ОСОБА_23 , шлюб розірвано на підставі рішення суду від 18.05.2016.

Під час судового розгляду судом досліджено матеріали справи № 335/3372/16-ц та № 355/7318/17 та зміст судових рішень, з яких вбачається, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено у січні 2015 року, з даного часу ОСОБА_23 перестав проживати з ОСОБА_19 та сином.

Зазначені обставини також впливають на встановлення факту спільного проживання позивача і спадкодавця.

Так, згідно роз`яснень, що містяться у п. 21 постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.

Крім того, у заяві про прийняття на роботу ОСОБА_19 від 17.09.2012 місцем проживання також зазначено: АДРЕСА_5 , згідно відомостей особової картки на працівника від 01.10.2012, ОСОБА_19 зазначено наступні відомості щодо складу сім`ї: ОСОБА_19 , ОСОБА_23 (чоловік), ОСОБА_24 (син). Місце фактичного проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідно до автобіографії ОСОБА_19 , датованої 10.02.2014 зазначено наступний склад сім`ї: ОСОБА_23 , 1983 року народження - чоловік, ОСОБА_24 , 2007 року народження - син, ОСОБА_17 , 1962 року народження - мати, ОСОБА_25 - брат, ОСОБА_4 , 1963 року народження - батько.

Таким чином, у 2012-2014 роках, за життя ОСОБА_2 , позивач не зазначала у складі своєї сім`ї ОСОБА_2 , зазначала інше місце проживання, яке не відповідає місцю проживання ОСОБА_2 .

Крім того, звертаючись у 2020 році з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю до Запорізького районного суду Запорізької області, позивач зазначала, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 01.02.2010 року по 15.02.2016 року у с.Біленьке, що не відповідає обставинам, викладеним у даному позові (т.1, а.с.28).

Судом також досліджені копії судових рішень про встановлення факту та визнання права власності, які скасовані судом апеляційної інстанції та не мають доказового значення при розгляді даної справи (т. 1, а.с. 28-40).

Відповідно до листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» №1707/08 від 29.09.2022 (т.1, а.с.190 -196), ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкала за адресою: АДРЕСА_4 , знаходилась на обліку у дільничного лікаря в КЗ «ЦПМСД №10». Згідно журналів запису викликів лікарів додому, ОСОБА_2 неодноразово викликала лікаря додому, а саме: 18.10.2012, 03.02.2015, 17.02.2015, 09.06.2015, 25.08.2015, 18.09.2015, 26.11.2015, 01.12.2015. Згідно журналу обліку померлих, запис №114 від 15 лютого 2016 року ОСОБА_2 , померла вдома, за адресою: АДРЕСА_7 , що суперечить відомостям, викладеним в акті щодо проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 з 2010 року по день смерті.

Таким чином, доводи позивача про спільне проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 протягом п`яти років до дня її смерті, ведення спільного господарства протягом всього зазначеного періоду не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Здійснення догляду за людиною похилого віку та надання їй матеріальної допомоги, що встановлено під час судового розгляду, не є достатньою підставою для встановлення факту постійного проживання однією сім`єю. Крім цього, під час судового розгляду встановлено, що в період 2010-2014 років, під час проживання ОСОБА_2 у селі Біленьке у будинку родини позивачки, цей догляд надавався і іншими членами родини позивача, а саме її батьками. Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 01 лютого 2010 року по 15 лютого 2016 року, тобто по день її смерті не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт спільного проживання однією сім`єю позивача та спадкодавця не менш як п`ять років до дня смерті спадкодавця, як це передбачено ст. 1264 ЦК України, підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, як за спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_2 , відсутні.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції, зважуючи на наступне.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен настати на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Подібні за змістом висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Необхідною умовою для встановлення заявленого факту є доведеність факту спільного проживання заявниці та спадкодавця, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж п`ять років.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 243/1073/23 (провадження № 61-18172св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи позивачки та подані нею докази, дійшов мотивованого висновку, що позивачка не довела належними, достатніми та допустимими доказами факт її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю та ведення з нею спільного господарства, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків протягом п`яти років до моменту смерті спадкодавця.

Показання свідків допитаних під час розгляду справи в суді першої інстанції носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини.

Кожному доказу наявному в матеріалах справи, судом першої інстанції надано належну оцінку, з якою погоджується суд апеляційної інстанції, при цьому зауважує, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували відповідні висновки суду. Посилання на практику Верховного суду є слушним, між тим в даній категорії справ визначальним є надання беззаперечних доказів на підтвердження позовних вимог, які в даному випадку надані не були.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вимоги позовної заяви не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 11 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Г.С. Подліянова

О. З. Поляков