Справа № 152/421/24
Провадження № 22-ц/801/1672/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 рокуСправа № 152/421/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Федорівського ліцею Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про визнання незаконними наказів та акту, стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області у складі судді Роздорожної А. Г. від 22 травня 2025 року,

встановив:

18 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом, за яким просила: визнати незаконними та скасувати накази Федорівського ліцею Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області № 49-к/тр «Про преміювання педагогічних працівників та бухгалтера» від 18 грудня 2023 року в частині призупинення їй виплати преміальних коштів; № 01-к/тм «Про зміну істотних умов праці» від 01 січня 2024 року; № 05-к/тр «Про внесення змін до тарифікації педагогічних працівників» від 12 січня 2024 року; № 02-к/тм «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 12 січня 2024 року, а також Акту №1 внутрішнього службового розслідування у Федорівському ліцеї Мурафської сільської ради від Жмеринського району Вінницької області від 12 січня 2024 року; стягнути з Федорівського ліцею Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької 50 000 грн 00 к. на її користь у відшкодування моральної шкоди.

Покликалась на те, що вона з 1991 року працювала вчителькою української мови та літератури в Федорівському ліцеї Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (далі ліцей). За час роботи зарекомендувала себе як висококваліфікований досвідчений педагог, який забезпечує якісне викладання предметів української мови та літератури, має достатні результати навчальної діяльності, постійно підвищує свою професійну майстерність.

11 грудня 2023 року на уроці української мови в 7 класі з`ясувалось, що в учениці ОСОБА_2 не було підручника та зошита, на запитання вчительки про причину її неготовності до уроку учениця відповіді не надала. Оскільки така ситуація з цією ученицею виникла не вперше ОСОБА_1 запропонувала ОСОБА_2 обговорити це після уроку, відповідно після уроку вона в присутності учениці зателефонувала її матері ОСОБА_3 та повідомила про неготовність дочки до уроку, попросила посприяти аби малолітня ОСОБА_2 в подальшому мала необхідні матеріали для навчання. ОСОБА_3 спокійно відреагувала на ситуацію, подякувала та пообіцяла поговорити з дочкою. Спілкування з ученицею ОСОБА_2 відбувалося в належній педагогічній формі, нормальним тоном, без будь-яких принижень чи образ.

Згодом вона довідалась про те, що учениця ОСОБА_2 у вбиральні навчального закладу вжила велику кількість невідомого лікарського препарату, що призвело до погіршення її самопочуття з подальшим викликом швидкої медичної допомоги і перебування в лікарні. За повідомленням медичного закладу відділенням № 2 Жмеринського районного відділу поліції ГУ МВС України у Вінницькій області проводилась перевірка за фактом отруєння малолітньої ОСОБА_2 невідомою речовиною, але оскільки мати ОСОБА_4 подала заяву про припинення розгляду цього повідомлення перевірка була припинена. Однак 13 грудня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до директорки ліцею із заявою про вжиття заходів щодо усунення ОСОБА_1 від викладання української мови та літератури в класі, в якому навчалася її дочка ОСОБА_5 . 14 грудня 2023 року ОСОБА_3 подала директорці ліцею заяву про притягнення її до дисциплінарної відповідальності за перевищення службових повноважень та порушення педагогічної етики щодо її дочки, яка внаслідок вищевказаної конфліктної ситуації потрапила до лікарні.

18 грудня 2023 року директорка ліцею видала наказ №49-к/тр «Про преміювання педагогічних працівників та бухгалтера», в пункті 2 якого наказала призупинити виплату ОСОБА_1 преміальних коштів до визначення результатів службового розслідування згідно з наказом від 18 грудня 2023 року № 148 «Про проведення внутрішнього службового розслідування». Наказом від 01 січня 2024 року №01-к/тм «Про зміну істотних умов праці» ОСОБА_1 було попереджено про зміну істотних умов праці, а саме зменшення педагогічного навантаження на 2,5 год уроків української мови в 7 класі з 1 січня 2024 року, натомість було запропоновано викладання 1,5 год зарубіжної літератури в 5 класі до кінця навчального року з метою збереження їй повного тижневого навантаження. Наказом від 12 січня 2024 року № 05-к/тр «Про внесення змін до тарифікації педагогічних працівників» на виконання наказу від 01 січня 2024 року № 01-к/тм «Про зміну істотних умов праці», нібито за згодою ОСОБА_1 , директорка внесла зміни до тарифікації педагогічних працівників, а саме зменшила їй педагогічне навантаження на 2,5 год української мови в 7 класі з 1 січня 2024 року і тарифікувала на 1,5 год зарубіжної літератури в 5 класі з 1 січня 2024 року до кінця навчального року.

Наказом від 12 січня 2024 року № 02-к/тм директорка ліцею оголосила ОСОБА_1 догану за порушення трудової дисципліни. Підставами видачі такого наказу вказано порушення пункту 3.47 підпункту 4 Статуту навчального закладу, статті 53 пункту 1 підпункту 8-9 Закону України «Про освіту», статті 15 пункту 1 підпункту 2 Закону України «Про повну загальну середню освіту»; заяву ОСОБА_3 від 14 грудня 2023 року та Акт № 1 комісії з внутрішнього службового розслідування від 12 січня 2024 року.

Зазначала, що ці накази та Акт № 1 не відповідають нормам чинного законодавства, нормам Статуту закладу, Правилам внутрішнього трудового розпорядку та колективного договору, тому що:

- виплата премії не могла бути призупинена до встановлення її вини у вчиненні правопорушення;

- зміну істотних умов праці здійснено керівницею закладу освіти після запровадження таких умов з навантаженням виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, без попереднього попередження;

- службове розслідування було проведено в ліцеї всупереч приписам Положення про порядок розслідування нещасних випадків, що сталися із здобувачами освіти під час освітнього процесу», затвердженого наказом Міністерства науки і освіти України № 659 від 16 травня 2019 року;

- комісією із службового розслідування не було проведено об`єктивного, неупередженого та ретельного розслідування випадку, що мав місце з ученицею ОСОБА_2 11 грудня 2023 року;

- в її діях відсутні подія та склад будь-якого кримінального, адміністративного чи дисциплінарного правопорушення.

У зв`язку з неправомірними діями відповідача, напруженою ситуацією, що склалася на робочому місці, вона зазнала тривалих моральних страждань, що вимагають додаткових зусиль для організації життя, 18 січня 2024 року була госпіталізована до лікарні, внаслідок чого їй була заподіяна моральна шкода, справедливим розміром відшкодування якої вважала суму в 50 000 грн 00 к.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 травня 2025 року позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази ліцею № 01-к/тм «Про зміну істотних умов праці» від 01 січня 2024 року та № 05-к/тр «Про внесення змін до тарифікації педагогічних працівників» від 12 січня 2024 року. В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що впродовж навчального року відповідач мав право змінити навчальне навантаження позивачці лише за її згодою. Матеріали справи не містять доказів наявності такої згоди позивачки ані станом на 01 січня 2024 року, ані станом на 12 січня 2024 року. Жодним нормативним актом не передбачено такий захід впливу на педагогічного працівника як заміна класу викладання у зв`язку з конфліктною ситуацією чи з якоїсь іншої підстави без згоди вчителя.

Під час службового розслідування комісія з`ясувала, що ОСОБА_1 допустила неетичну та непедагогічну поведінку відносно учениці ОСОБА_2 , принизила гідність останньої. Призупинення виплати позивачці премії було правомірним, позаяк щодо неї проводилось службове розслідування. У випадку, якщо б комісія дійшла висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній дисциплінарний проступок, такі кошти були б їй виплачені. З огляду на поважний професійний досвід роботи позивачки в закладі та з урахуванням того, що факт вчинення дій, які для педагога є аморальними, оскільки полягали у приниженні честі та гідності учениці, висловлюванні образ, некоректних зауважень, принизливих звертань, зневажливого та грубого поводження, не мали системного характеру, який давав підстави для висновків про неможливість її подальшої роботи на посаді вчителя, комісія рекомендувала накласти на позивачку дисциплінарне стягнення у вигляді догани, суд погодився з такими висновками комісії з службового розслідування, а тому прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування наказу № 02-к/тм «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 12 січня 2024 року, а також Акту №1 внутрішнього службового розслідування від 12 січня 2024 року. Застосоване до позивачки дисциплінарне стягнення у вигляді догани за вказаних обставин вважав адекватним вчиненому нею проступку та обставинам справи.

Вимоги про стягнення моральної шкоди, які є похідними від позовних вимог про скасування наказів, також на думку суду задоволенню не підлягали як безпідставні та необґрунтовані.

Додатковим рішенням того ж суду від 26 травня 2025 року заяву представника позивачки адвоката Костриці В. С. про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ліцею на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 8 000 грн 00 к., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211 грн 20 к. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ліцею 6 600 грн 00 к. судових витрат на правничу (правову) допомогу.

Додаткове рішення мотивоване тим, що представництво відповідача в судових засіданнях здійснював адвокат Країло С. В., що також підтверджується довіреністю від 20 травня 2024 року за підписом директорки ліцею. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача надав копію договору № 14 про надання правової допомоги від 12 квітня 2024 року, копію акту прийому-здачі наданих послуг від 12 квітня 2024 року, копію платіжної інструкції № 117 від 19 квітня 2024 року.

Представництво інтересів позивачки в цій справі здійснювали адвокат Костриця В. С., що також підтверджується ордером на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1088236 від 24 січня 2024 року та серії АВ №1115823 від 21 квітня 2024 року, та адвокатка Сененко К. В., повноваження якої підтверджуються ордером на надання правничої (правової) допомоги серії СА № 1081394 від 18 квітня 2024 року. На підтвердження розміру судових витрат представник позивачки надав суду копію витягу з договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 15 січня 2024 року, копію витягу з договору про надання правової (правничої) допомоги та представництво від 24 січня 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера, розрахунок та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката і передачу-прийняття роботи, копію договору про надання правової допомоги від 05 квітня 2024 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру.

Врахувавши часткове задоволення позовних вимог, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 8 000 грн 00 к., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211 грн 20 к., а з позивачки на користь відповідача слід стягнути 6 600 грн 00 к. судових витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції в частині, якою суд відмовив у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу директорки ліцею № 02-к/тм «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 12 січня 2024 року та стягнення моральної шкоди, а також судових витрат, понесених нею, скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, стягнути з ліцею на користь ОСОБА_1 судові витрати у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалася на ті ж обставини, що і у позовній заяві.

Звертала увагу, що суд першої інстанції не дав оцінки порушенням процедури складання Акту № 1 комісії внутрішнього службового розслідування ліцею від 12 січня 2024 року, змісту оскаржуваного наказу № 02-к/тм «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 12 січня 2024 року щодо відсутності зазначення у ньому часу, місця та змісту вчиненого нею порушення трудової дисципліни, не оцінив досліджені докази з огляду на їх допустимість через порушення порядку їх отримання, фактично підмінивши їх оцінку розкриттям філософської категорії дитиноцентризму. Прийшов до висновку про аморальність її вчинку при спілкуванні з дитиною ОСОБА_2 , пославшись на систематичність її поведінки, зокрема й грубе, нетактовне поводження з колегами без посилання на досліджені докази, тобто поклав в основу рішення припущення.

Щодо відмови у стягненні моральної шкоди, то зазначала, що у зв`язку із протиправними діями щодо неї з боку адміністрації ліцею вона перенесла значне нервове потрясіння, зверталась за медичною допомогою, погіршились якість та рівень її життя через протиправне позбавлення преміювання та зменшення педагогічного навантаження.

Представник ліцею адвокат Країло С. В. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив задовольнити її частково, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати. Постановити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити повністю, відмовити у стягненні з ліцею на користь ОСОБА_1 судових витрат і змінити додаткове рішення в частині часткового задоволення вимог ліцею про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ліцею 10 000 грн 00 к.

Звертав увагу на те, що аналіз релевантних норм матеріального права дає підстави для висновку, що працівники, які виконують виховну функцію вчитель, педагог, вихователь зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Якщо педагог негідною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, їх батьками, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути підданий дисциплінарному стягненню. В ситуації, що склалася, під час проведення службового розслідування було встановлено факти поведінки позивачки, що суперечать нормам чинного законодавства, а тому її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Позивачка була повідомлена про зміну істотних умов праці та не заперечувала щодо такої зміни. Викладені в позові ОСОБА_1 факти не відповідають дійсності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 374 ЦПК України установлено, що саме апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

За змістом цих процесуальних норм саме доводи апеляційної скарги, а не відзиву на неї (у якому відповідно до статті 360 ЦПК України викладаються заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги) є підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Суд апеляційної інстанції не може вийти за межі доводів апеляційної скарги, погіршивши при цьому становище заявника (позивачки, яка подала апеляційну скаргу). Зазначене узгоджується з принципом заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який відомий ще із часів римського права та існував у зв`язку з іншим правилом tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно з тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2024 року, справа № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

Таким чином вимоги, викладені у відзиві на апеляційну скаргу в частині задоволених судом позовних вимог ОСОБА_1 , та доводи на їх обґрунтування не є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що з 23 липня 1991 року ОСОБА_6 призначена на посаду вчительки української мови та літератури Федорівської НСШ (тепер ліцей) з 15 серпня 1991 року. З 2019 по 2023 рік вона неодноразово заохочувалась подяками і грамотами за підготовку призерів та переможців різноманітних конкурсів та учнівських олімпіад, постійно підвищує свою професійну майстерність та кваліфікацію, розміщує публікації власних методичних розробок.

Наказом директорки ліцею від 18 грудня 2023 року № 148 затверджено Положення про порядок проведення внутрішнього службового розслідування у ліцеї, затверджено персональний склад комісії з проведення внутрішнього службового розслідування, наказано комісії провести внутрішнє службове розслідування причин виникнення конфліктної ситуації, визначення винних та її наслідків в період з 18 грудня 2023 року по 18 січня 2024 року.

Наказом директорки ліцею № 49-к/тр від 18 грудня 2023 року «Про преміювання педагогічних працівників та бухгалтера» ОСОБА_1 , вчительці української мови і літератури, призупинено виплату преміальних коштів до визначення результатів службового розслідування згідно з наказом від 18 грудня 2023 року № 148.

22 та 24 грудня 2023 року ОСОБА_1 написала директорці ліцею пояснювальні записки щодо ситуації, яка відбулась 11 грудня 2023 року на уроці української мови в 7 класі з ученицею ОСОБА_2 , у яких вказала, що спілкування з ученицею відбувалося в належній педагогічній формі, нормальним тоном, без будь-яких принижень чи образ.

Наказом директорки ліцею від 01 січня 2024 року № 01-к/тм попереджено ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці, а саме зменшення педагогічного навантаження на 2,5 год уроків української мови в 7 класі з 01 січня 2024 року, натомість запропоновано викладання 1,5 год зарубіжної літератури в 5 класі до кінця навчального року з метою збереження їй повного тижневого навантаження. В разі незгоди ОСОБА_1 щодо змін в її тижневому навантаженні наказано зменшити його та залишити в кількості 17 годин з 01 січня 2024 року до кінця навчального року.

Того ж дня ОСОБА_1 письмово повідомила директорку ліцею, що не має права викладати предмет «зарубіжна література».

Наказом директорки ліцею від 12 січня 2024 року № 05-к/тм були внесені зміни до тарифікації педагогічних працівників за їх згодою, зокрема, наказано зменшити педагогічне навантаження ОСОБА_1 на 2,5 год української мови в 7 класі з 01 січня 2024 року; тарифікувати ОСОБА_1 на 1,5 год зарубіжної літератури в 5 класі з 01 січня 2024 року до кінця навчального року; зменшити педагогічне навантаження ОСОБА_7 на 1,5 год зарубіжної літератури в 5 класі з 01 січня 2024 року; тарифікувати ОСОБА_7 на 2,5 год української мови в 7 класі з 01 січня 2024 року до кінця навчального року.

Згідно з Актом внутрішнього службового розслідування у ліцеї від 12 січня 2024 року, проведеного за заявою матері учениці ОСОБА_4 , про притягнення вчительки української мови та літератури ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за перевищення посадових обов`язків, порушення педагогічної етики, внаслідок яких її дочка потрапила до лікарні і, приблизно, добу знаходилася без свідомості, ОСОБА_1 своїми діями порушила приписи статті 139 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), норми частини першої статті 5, частин другої, третьої та шостої статті 54 Закону України «Про освіту», частини першої статті 8, статті 10 Закону України «Про охорону дитинства», частини першої статті 24 Закону України «Про загальну середню освіту», а також частин першої, другої статті 3, статті 27 Конвенції про права дитини. Комісія вважала, що дії ОСОБА_1 мають ознаки булінгу відносно учениці ОСОБА_2 : висловлювання образливих чуток, маніпуляцій, словесні зачіпання учениці. У зв`язку з таким цькуванням була завдана шкода психічному здоров`ю учениці. Комісія рекомендувала директорці притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та накласти на неї дисциплінарне стягнення догану. Крім цього комісія рекомендувала вжити заходів щодо усунення причин психологічного насилля.

Наказом від 12 січня 2024 року № 02-к/тм, у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 трудової дисципліни їй оголошено догану.

За матеріалами перевірок звернення № 2756 (за зверненням КНП Жмеринської міської лікарні) та № 207 (за зверненням голови Мурафської територіальної громади Жмеринського району Вінницької області ОСОБА_8 ) установлено, що відділенням № 2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області розгляд звернення КНП Жмеринської міської лікарні було припинено у зв`язку з проханням матері ОСОБА_4 , яка вказала, що ні до кого претензій не має, а її дочка просто розхвилювалася, вжила таблеток, щоб заспокоїтись і не мала наміру заподіяти собі шкоду. По зверненню Мурафського сільського голови поліцією було проведено ретельну перевірку та встановлено відсутність в діях ОСОБА_1 факту булінгу.

Відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону України «Про повну загальну середню освіту» розподіл педагогічного навантаження у закладі освіти затверджується його керівником відповідно до вимог законодавства. Педагогічне навантаження педагогічного працівника закладу освіти обсягом менше норми, передбаченої цією статтею, встановлюється за його письмовою згодою. Перерозподіл педагогічного навантаження протягом навчального року допускається у разі зміни кількості годин з окремих навчальних предметів (інтегрованих курсів), що передбачається навчальним планом закладу освіти, або за письмовою згодою педагогічного працівника з додержанням законодавства про працю.

Навчальне навантаження між педагогічними працівниками розподіляє керівник закладу освіти, погоджуючи його з профспілковим комітетом залежно від кількості годин, передбачених навчальними планами, наявності відповідних педагогічних кадрів та інших конкретних умов, що склалися у закладі (пункт 63 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти). У кінці навчального року, до надання педагогічним працівникам відпустки, керівник закладу освіти зобов`язаний повідомити їм, яке педагогічне навантаження вони отримають у наступному навчальному році (підпункт Е пункт 20 Розділу IV Типових правил внутрішнього розпорядку для працівників державних навчально-виховних закладів України). Але законодавство не визначає форму повідомлення працівника про педагогічне навантаження: усне це чи письмове повідомлення. Водночас відповідно до пункту 4 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, тарифікаційний список вчителів та інших працівників закладу освіти затверджується за погодженням із профспілковим комітетом не пізніше 5 вересня і подається вищому органу управління. Саме у тарифікаційному списку зазначається тарифний розряд, розмір ставки на місяць та її підвищення, кількість годин на тиждень, види та розмір доплат.

Отже упродовж навчального року можливий перерозподіл годин педагогічного навантаження. Він допускається, якщо навчальний план закладу передбачає зміни кількості годин з окремих навчальних предметів (інтегрованих курсів) або якщо педагогічний працівник надає письмову згоду на зміну навантаження, і при цьому важливо дотримуватися законодавства (частина 5 статті 24 Закону України «Про повну загальну середню освіту»). Проте, якщо у закладі освіти зменшилася загальна кількість педагогічного навантаження, і педагог не надає письмової згоди на зменшення навантаження, тоді керівник закладу освіти повинен зменшити чисельність штату педагогічних працівників, застосувавши норми статті 42 Кодексу законів про працю України. Ця стаття передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників через зміни в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Про будь-які істотні зміни умов праці педагогічного працівника (систему та розміри оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення, скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад тощо) керівник закладу має повідомити педагогічного працівника не пізніше, ніж за два місяці до цих змін (стаття 32 Кодексу законів про працю України).

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що впродовж навчального року відповідач мав право змінити навчальне навантаження позивачці лише за її згодою, а оскільки у справі немає доказів такої згоди, а тому визнав незаконними та скасував накази директорки ліцею № 01-к/тм «Про зміну істотних умов праці» від 01 січня 2024 року та № 05-к/тр «Про внесення змін до тарифікації педагогічних працівників» від 12 січня 2024 року.

Такий висновок суду узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц (провадження №14-367цс18) про те, що зменшення педагогічного навантаження тягне за собою зміну режиму роботи вчителя, і як внаслідок відповідне зменшення заробітної плати, що в силу вимог пункту 3 статті 32 КЗпП України є зміною істотних умов праці.

Рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині відмови у визнанні незаконним та скасування наказу директорки ліцею № 49-к/тр «Про преміювання педагогічних працівників та бухгалтера» від 18 грудня 2023 року щодо призупинення ОСОБА_1 виплати преміальних коштів, не оскаржується, а доводи представника відповідача адвоката Країла С. І., викладені у відзиві на апеляційну скаргу, не можуть бути підставою для перегляду рішення у цій частині з наведених вище підстав.

Щодо накладення на ОСОБА_1 наказом директорки ліцею № 02-к/тм від 12 січня 2024 року дисциплінарного стягнення у виді догани, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Трудова дисципліна це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як догана.

Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Отже при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі 22 липня 2020 року (провадження № 61-38286св18).

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що під час службового розслідування комісія з`ясувала, що ОСОБА_1 допустила неетичну та непедагогічну поведінку відносно учениці ОСОБА_2 , принизила гідність останньої. З огляду на поважний професійний досвід роботи позивачки в закладі та з урахуванням того, що факт вчинення нею дій, які для педагога є аморальними, оскільки полягали у приниженні честі та гідності учениці, висловлюванні образ, некоректних зауважень, принизливих звертань, зневажливого та грубого поводження, не мали системного характеру, який давав підстави для висновків про неможливість її подальшої роботи на посаді вчителя.

Проте з таким висновком погодитись не можна, тому що наказ № 02-к/тм від 12 січня 2024 року не містить ні змісту порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни, зокрема винного невиконання чи неналежне виконання її трудових обов`язків; наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Як зазначено у наказі № 02-к/тм від 12 січня 2024 року підставою для його винесення була заява матері учениці 7-го класу ОСОБА_3 про перевищення ОСОБА_1 посадових обов`язків, порушення педагогічної етики, внаслідок яких малолітня ОСОБА_2 потрапила до лікарні і, приблизно, добу перебувала без свідомості.

Отже для правильного застосування зазначених вище норм матеріального права суд першої інстанції повинен був встановити які саме винні дії або бездіяльність, вчинені ОСОБА_1 , призвели до погіршення стану здоров`я учениці ОСОБА_2 , внаслідок чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні, тобто перебувають у причинному зв`язку із наслідками у виді погіршення стану здоров`я учениці.

Проте суд першої інстанції навпаки констатував, що встановити прямий причинно-наслідковий зв`язок між висловлюваннями позивачки під час та після уроку 11 грудня 2023 року та наслідками у виді отруєння учениці ОСОБА_2 таблетками не є можливим.

Апеляційний суд погоджується також з доводами апеляційної скарги про недотримання порядку розслідування інциденту, який трапився з ученицею ОСОБА_2 11 грудня 2023 року.

Так згідно з пунктом 1 Положення про порядок розслідування нещасних випадків, що сталися із здобувачами освіти під час навчального процесу, затвердженого Наказом Міністерства науки і освіти України 16 травня 2019 року № 659, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 червня 2019 року за № 612/33583 (далі Положення), це Положення встановлює єдиний порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з вихованцями, учнями, студентами, курсантами, слухачами, стажистами, клінічними ординаторами, аспірантами, докторантами (далі здобувачі освіти) під час освітнього процесу, у тому числі під час трудового та професійного навчання в закладах освіти і в організаціях, на підприємствах на території України, і поширюється на заклади дошкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), позашкільної, спеціалізованої, фахової передвищої, вищої освіти та заклади післядипломної освіти (далі заклади освіти) незалежно від форм власності й підпорядкування.

Нещасний випадок обмежена в часі подія, раптовий вплив небезпечного чинника чи середовища, що сталися під час освітнього процесу, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю чи настала смерть здобувача освіти (пункт 3 Положення).

Відповідно до пункту 5 Положення розслідуванню підлягають нещасні випадки, що сталися, зокрема під час проведення навчальних занять (лекцій, уроків, практичних, лабораторних занять, інших занять та в перервах між ними) відповідно до навчальних, виробничих і наукових планів та розкладу занять.

Оскільки, як зазначалося вище, мати ОСОБА_2 звернулась із заявою, згідно з якою вказувала на те, що саме внаслідок дій вчительки ОСОБА_1 було завдано шкоду здоров`ю її дочки, то розслідування інциденту повинно було відбуватись відповідно до Положення, а доказом, за яким встановлюється причинний зв`язок між діями вчительки ОСОБА_1 та наслідками у виді ушкодження здоров`я учениці ОСОБА_2 , який відповідатиме критерію допустимості, визначеному у частині другій статті 78 ЦПК України, повинен бути саме акт розслідування нещасного випадку, складений відповідно до Розділу ІІ Положення порядку розслідування нещасного випадку.

Натомість, як видно зі змісту Акту № 1 внутрішнього службового розслідування від 12 січня 2024 року, фактично дисциплінарне стягнення на позивачку накладено за систематичні (неодноразові) випадки неетичної та непедагогічної поведінки ОСОБА_1 щодо колег по роботі та учнів, тобто вчинення аморального проступку винного діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження вчителя.

У постанові від 27 червня 2022 року у справі № 359/11572/19 (провадження № № 61-14053 св 21) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов таких висновків:

«Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і суб`єктів господарювання.

Так відповідно до пункту 3 частини першої статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

До суб`єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську; гідність тощо.

Відповідно до частини першої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки.

За змістом статті 56 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.

Аналіз вищезазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь зобов`язані бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Із підстав вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (пункт 3 частини першої стаття 41 КЗпП України) можуть бути звільненні лише ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад, вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами».

Тобто вчинення працівником, який виконує виховну функцію, аморального поступку, несумісного з продовженням даної роботи, є саме підставою для застосування звільнення з роботи за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 частини першої статті 41 КЗпП України слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП України про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Оскільки недостойна поведінка педагогічного працівника, якою він скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, вчинення якої по відношенню до учениці 7-го класу ОСОБА_2 суд першої інстанції констатував у діях вчительки ОСОБА_1 , не може бути підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді догани, то висновок про відмову в позові в частині визнання незаконним і скасування наказу № 02-к/тм «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 12 січня 2024 року є помилковим оскільки не ґрунтується на вимогах закону, який підлягав застосуванню у цих правовідносинах.

При цьому апеляційний суд зазначає, що встановлення такої поведінки в діях ОСОБА_1 виходить за межі предмету цього позову, відповідно є порушенням установленого пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Щодо вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування заподіяння моральної шкоди та розміру її відшкодування позивачка покликалась на те, що у зв`язку з неправомірними діями відповідача відносно неї, напруженою ситуацією, що склалася на робочому місці, вона зазнала тривалих моральних страждань, що вимагають додаткових зусиль для організації її життя, 18 січня 2024 року позивачку навіть було госпіталізовано до лікарні.

Частиною першою статті 1 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення порушених прав позивача, а має самостійне юридичне значення.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (частина перша та пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого усунення порушення трудових прав працівника. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оскільки внаслідок порушення трудових прав ОСОБА_1 , що виявилось у протиправному винесенні наказів директоркою ліцею № 01-к/тм «Про зміну істотних умов праці» від 01 січня 2024 року; № 05-к/тр «Про внесення змін до тарифікації педагогічних працівників» від 12 січня 2024 року; № 02-к/тм «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 12 січня 2024 року, вона зазнала моральних страждань у виді негативних переживань смутку, образи, невдоволення, погіршились її стосунки у колективі, рівень та якість життя через зменшення розміру заробітку, для відновлення яких необхідні додаткові час, зусилля та кошти, апеляційний суд прийшов до висновку, що розумний і справедливий розмір відшкодування моральної шкоди становитиме 5 000 грн 00 к.

Доказів, з яких можна було б установити причинний зв`язок між перенесеними ОСОБА_1 моральними стражданнями та погіршенням її здоров`я, внаслідок чого вона зверталась до лікувального закладу 18 січня 2024 року, у справі немає.

Апеляційний суд звертає увагу, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди до уваги беруться виключно обставини, з яких суди першої та апеляційної інстанції виходили, визначаючись із правомірністю оскаржуваних наказів. Обставини події, що мала місце 11 грудня 20223 року з ученицею 7-го класу ОСОБА_2 , зокрема правомірність дій вчительки ОСОБА_9 щодо спілкування з нею та її матір`ю, зміст такого спілкування і його наслідки, суд до уваги не бере, тому що такі обставини не встановлювались судом в межах цієї справи як підстава для задоволення позову в частині скасування оскаржуваних наказів, незважаючи, що вони були зазначені як підстава позову ОСОБА_1 та заперечень ліцею.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції (розподілу судових витрат), апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відтак додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 26 травня 2025 року підлягає скасуванню.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України).

Під час подання позову ОСОБА_1 сплатила 7 267 грн 20 к. судового збору (п`ять вимог немайнового характеру (1211 грн 20 к. х 5) і одна вимога майнового характеру (1211 грн 20 к. (50 000 грн 00 к. ціна позову х 1 % = 500 грн 00 к. що 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01 січня 2024 року)) та 37 000 грн 00 к. на правничу допомогу.

На підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу до позовної заяви долучено: копію витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги та представництво від 15 січня 2024 року, копію витягу з договору про надання правничої (правової) допомоги та представництво від 24 січня 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера, розрахунок та погодження винагороди (гонорару, понесених витрат) за надану правничу допомогу (послуги) адвоката і передачу-прийняття роботи, копію договору про надання правової допомоги від 05 квітня 2024 року, копію квитанції до прибуткового касового ордеру.

Крім того за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 8 013 грн 60 к., хоча мала сплатити 3 633 грн 60 к. (оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні незаконним та скасування наказу про оголошення догани № 02-к/тм від 12 січня 2024 року та в частині відшкодування моральної шкоди).

Таким чином ОСОБА_1 понесла наступні судові витрати: 7 267 грн 20 к. зі сплати судового збору за подання позову, 37 000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу адвоката та 3 633 грн 60 к. зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 47 900 грн 80 к.

Ліцей поніс судові витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000 грн 00 к. На підтвердження понесених відповідачем витрат суду надано: копію договору № 14 про надання правової допомоги від 12 квітня 2024 року, копію акту прийому-здачі наданих послуг від 12 квітня 2024 року, копію платіжної інструкції № 117 від 19 квітня 2024 року.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 30 753 грн 20 к. судових витрат:

- 3 754 грн 72 к. у відшкодування сплаченого судового збору за подання позову, з яких: 3 633 грн 60 к. (3 ? 1 211 грн 20 к.) ? судовий збір за задоволені вимоги немайнового характеру щодо скасування наказів (три вимоги), 121 грн 12 к. (1 211 грн 20 к. ? 10 %) ? судовий збір за частково задоволену вимогу щодо майнової шкоди (5 000 грн 00 к. / 50 000 грн 00 к. х 100 = 10 %);

- 1 998 грн 48 к. у відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, з яких: 1 816 грн 80 к. (1 211 грн 20 к. ? 150 %) ? судовий збір за задоволену вимогу немайнового характеру щодо скасування наказу, 181 грн 68 к. (1 211 грн 20 к. ? 150 % х 10 %) ? судовий збір за частково задоволену вимогу щодо майнової шкоди;

- 25 000 грн 00 к. витрат на правничу допомогу адвоката.

З ОСОБА_1 на користь ліцею підлягає стягненню 3 300 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката.

З урахуванням положень частини десятої статті 141 ЦПК України, з ліцею необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 27 453 грн 20 к. (30 753 грн 20 к.? 3 300 грн 00 к.) понесених нею судових витрат.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 травня 2025 року в частині відмови у визнанні незаконним та скасування наказу про оголошення догани ОСОБА_1 № 02-к/тм від 12 січня 2024 року Федорівського ліцею Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, відшкодування моральної шкоди скасувати і постановити нове судове рішення.

Визнати незаконним та скасувати наказ про оголошення догани ОСОБА_1 № 02-к/тм від 12 січня 2024 року Федорівського ліцею Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

Стягнути з Федорівського ліцею Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 26 травня 2025 року скасувати.

Стягнути з Федорівського ліцею Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 27 453 (двадцять сім тисяч чотириста п`ятдесят три) грн 20 к. у відшкодування судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Федорівський ліцей Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, , с. Федорівка Жмеринського району Вінницької області, вул. Паркова, 34.

(Повний текст судового рішення виготовлено 17 вересня 2025 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета