ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/439/24Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/800/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря - Дідух М.Є.

та представника ОСОБА_1 - адвоката Пацули В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 951/439/24 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Крамар Володимир Петрович та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Пацула Василь Олександрович, на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02 червня 2025 року, ухвалених суддею Гриновець О.Б., повний текст якого виготовлено 06 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні та визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею,-

В С Т А Н О В И В:

у червні 2024 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 05.04.2021 розірвано. За час подружнього життя у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільна дитина проживає з матір`ю й знаходиться на повному її утриманні. Відповідач з серпня 2020 року проживає окремо, участі у вихованні сина не бере, матеріальної допомоги на його утримання не надає, однак є здоровим, працездатним, а інших утриманців немає. У зв`язку із відсутністю добровільної згоди між сторонами щодо порядку й розміру визначення витрат на утримання дитини, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом.

Крім того, ОСОБА_1 після народження сина самоусунувся від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, фактично припинив будь-яке спілкування з сином, не бере участі у його вихованні, утриманні, не надає матеріальної допомоги, не забезпечує одягом, харчуванням, не цікавиться станом його здоров`я, особистим розвитком, навчанням, не спілкується з дитиною й не підтримує жодним чином. Батько не відвідує заклад дошкільної освіти, де навчається ОСОБА_4 , не приїжджав на його день народження. ОСОБА_2 звернулася із заявою до служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 . Тож позивач вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав задля захисту інтересів дитини є доцільним та необхідним.

У липні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пацула В.О., звернувся у суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликається на те, що після розірвання шлюбу батьків ОСОБА_4 залишився проживати в селищі Козова , а його батько ОСОБА_6 переїхав до селища Микулинці . З того часу батько дитини та родичі з його сторони систематично з ним спілкувалися, відвідували дитину за місцем його постійного проживання, за згодою забирали ОСОБА_4 до селища Микулинці, де створені усі необхідні умови для зростання та розвиту дитини.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 виїхав до Республіки Польща на роботу, однак продовжував спілкуватися з сином, допомагав матеріально.

У зв`язку з введенням на території України воєнного стану, ОСОБА_8 з сином ОСОБА_4 та його прабабусею ОСОБА_9 проживали у ОСОБА_10 та його матері у місті Згеж, Польща. Згодом повернулися до України. Мати дитини через три дні знову виїхала до Польщі, а ОСОБА_4 до кінця червня 2022 року проживав у селищі Микулинці разом із прабабусею у її квартирі.

Зазначає, що твердження позивача за первісним позовом є неправдивими. Батько з часу народження дитини і до січня 2024 року брав активну участь у житті сина, його виховував, спілкувався з останнім, забезпечував усім необхідним, відвідував, а також забирав до свого місця проживання. Крім того, ОСОБА_6 щомісяця сплачує аліменти в розмірі 1 800 грн - 2 500 грн на утримання сина (перекази на банківську картку ОСОБА_2 здійснював його дядько - ОСОБА_11 ). Однак відвідувати дитину у садочку батько не має змоги, оскільки на даний час перебуває за межами території України.

Після розлучення усі побачення батька з сином відбувалися за попереднім погодженням із ОСОБА_12 , а йому було заборонено бачитися з дитиною без дозволу матері. Згодом ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_13 визначити графік побачень з сином, на що остання емоційно відреагувала, сказавши що лише вона буде визначати кому, за яких умов й коли бачитися з дитиною. Стверджує, що у нього не було жодної думки про те, щоб залишити дитину без батьківської уваги та піклування. ОСОБА_1 фінансово забезпечений, має офіційну роботу і місце проживання, а тому хоче і має змогу виховувати, спілкуватися з сином, зокрема, і за межами території України у Польщі. Ним раніше надавалася нотаріальна згода на перетин кордону України ОСОБА_4 у супроводі матері, прабабусі.

З січня 2024 року ОСОБА_2 створює перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з сином та його вихованні. Відповідач за зустрічним позовом не відповідає на телефонні дзвінки, а оскільки ОСОБА_4 чотири роки і він не має у користуванні мобільного телефону, іншої можливості поспілкуватися з сином у батька немає. У 2023-2024 роках малолітній ОСОБА_4 декілька разів у супроводі ОСОБА_2 або її матері ОСОБА_14 виїжджали за межі території України. На прохання ОСОБА_1 повідомити про час та місце, де можна було б зустрітися у Польщі із сином ОСОБА_4 , отримував відмову.

У зв?язку з тим, ОСОБА_6 просить усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначити спосіб участі у вихованні сина, спілкуванні з ним.

При визначенні способу участі батька у вихованні дитини просить суд врахувати, що інших дітей у нього немає. Він зможе надати належний догляд дитині протягом відведеного часу у відсутності матері, спілкуючись з ним особисто. ОСОБА_6 вважає, що створення перешкод ОСОБА_12 у спілкуванні з сином ОСОБА_4 порушує не тільки його права як батька, а й суперечить інтересам самої дитини.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 02 червня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про позбавлення батьківських прав й стягнення аліментів, задоволено частково.

В частині вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання, утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неприпустимості порушення батьківських обов`язків й наслідків їх неналежного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11.06.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1211 /одна тисяча двісті одинадцять/ гривень 20 /двадцять/ копійок судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею, задоволено частково .

Встановлено графік побачень та зустрічей ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для особистого спілкування й участі у вихованні сина:

- другий і четвертий тиждень місяця в четвер з 15:00 до 18:00 в присутності матері ОСОБА_2 (перші три місяці встановленого графіку);

- другий і четвертий тиждень місяця в неділю з 15:00 до 19:00 в присутності матері ОСОБА_2 (перші три місяці встановленого графіку).

Після спливу трьох місяців з часу фактичних побачень батька з сином в присутності матері згідно з встановленим графіком, побачення відбуватимуться за цим же графіком без присутності матері.

Надано ОСОБА_1 необмежене спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 особисто за допомогою телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку з урахуванням режиму дня дитини.

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 605 /шістсот п`ять/ гривень 60 /шістдесят/ копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Крамар В.П., просить рішення Козівського районного суду Тернопільської області у справі № 951/439/24 від 02.06.2025 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею - відмовити у зв`язку із безпідставністю та недоведеністю.

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявниці зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки батько дитини ОСОБА_1 не має інтересу до дитини, його заперечення проти позовних вимог ОСОБА_2 продиктовані виключно взаємними образами колишнього подружжя, а не бажанням приймати участь у житті дитини, адже ще до виїзду з країни він не брав активної участі в спілкуванні з дитиною, а з виїздом за межі України батьківські обов`язки взагалі припинив виконувати.

Вказують, що дитина ОСОБА_15 є здобувачем дошкільної освіти я/с «Сонечко» Козівської селищної ради з 24.05.2023; має достатній рівень знань з різних розділів навчальної програми, фізично розвинений (співає, танцює); на заняттях активний, допитливий, завдання здебільшого виконує самостійно; основну участь у вихованні та навчанні дитини бере мама й бабуся, приводять його в дитячий садок, відвідують різноманітні заходи, які відбуваються в закладі; всі необхідні виплати з організаційних питань навчання та виховання дитини покривають мати та бабуся; батько дитини ОСОБА_1 . Участі у вихованні та відвідування садочку не бере; досягненнями та успіхами дитини останній не цікавиться.

Також, ОСОБА_2 самостійно дбає про стан здоров`я дитини, регулярно відвідують заклад охорони здоров`я (лікаря - педіатра), займається розвитком дитини і в інший спосіб (гуртки, духовний розвиток тощо).

Органами опіки та піклування досліджено питання участі батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_3 , отримано інформацію від закладу дошкільної освіти, від закладів медичної охорони здоров`я, проаналізовано умови проживання дитини та винесено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , затверджений рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради від 14.03.2024 № 68 "Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав".

Разом з тим, оскаржуваним рішенням судом першої інстанції задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в частині здійснення регулярних відвідувань/побачень із сином проте, позивачем за зустрічним позовом не доведено можливості виконання ним запитуваного у заяві та погодженого оспорюваним судовим рішенням графіку побачень.

З огляду на вищевказане, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не доведено належним чином його участь у житті та вихованні сина, відсутні належні докази також і його участі в утриманні дитини, враховуючи його фізичну відсутність в країні та небажання повертатися, вважають, що позовні вимоги ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав та стягнення аліментів підлягають задоволенню у повній мірі.

Щодо зустрічних позовних вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею, зазначають, що вони підлягають відмові, у зв`язку із недоведеністю обставин із вчинення ОСОБА_2 перешкод батькові у спілкуванні із сином та недоведеністю ОСОБА_1 можливості реального виконання ним графіку побачень з дитиною.

Таким чином, зазначають, що судом першої інстанції не повно досліджено матеріали справи, здійснено розгляд справи без з`ясування усіх обставин справи, внаслідок чого зроблено помилкові висновки про недоцільність позбавлення батьківських прав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Пацула В.О., просить рішення Козівського районного суду Тернопільської області у справі № 951/439/24 від 02.06.2025 року, у частині заявлених позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів скасувати.

Винести в цій частині нове рішення про залишення позову без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України.

У випадку невстановлення апеляційним судом достатніх підстав для залишення позову без розгляду - відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів через їх необґрунтованість.

Вказують, що суд першої інстанції допустив процесуальні порушення, зокрема суд прийняв до розгляду позовну заяву, яка була подана представником, котрий не мав належних повноважень на її подання, чим порушив вимоги п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України. В ухвалі від 03.12.2024 року суд зазначив, що в підготовчому засіданні було встановлено, що адвокат Лісна Н.І., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , подала позовну заяву не маючи на те повноважень. Однак, всупереч встановленим вимогам, що були підставою для залишення заяви без розгляду, суд продовжив розгляд справи, прийнявши ухвалу від 03.12.2024 року (через пів року після відкриття провадження у справі) про залишення позову без руху, та надав позивачці строк для усунення недоліків, які, на думку суду, полягали лише в незавірені нею копій доданих до позову документів.

Крім того, суд, в порушення вимог п.4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України не сприяв учаснику справи (відповідачу за первісним позовом) в отриманні ним доказів перебування позивачки ОСОБА_2 протягом 2023-2025 років за кордоном, а дитини в цей самий час - в Україні. На підтвердження вказаного факту стороною відповідача (позивача за зустрічним позовом) 11.02.2025 року було подано до суду І інстанції клопотання про витребування відомостей з державної прикордонної служби про всі факти перетину кордону ОСОБА_2 та неповнолітнім ОСОБА_3 протягом 2023-2025 років, яке судом так і не було розглянуте. Отже відповідач не мав можливості довести суду, що дитина протягом тривалого часу проживає з бабусею, а не зі своєї матір`ю. Відтак суд мав би в такому випадку прийти до висновку, що ОСОБА_2 не мала законних підстав звертатись до суду із позовом про стягнення аліментів, оскільки не довела факту свого проживання разом з дитиною.

Також, вказують, що з червня 2021 року по березень 2025 року батько дитини ОСОБА_1 брав участь в утриманні дитини шляхом пересилання коштів своєму дядькові, який, в свою чергу, надсилав їх на рахунок ОСОБА_2 . Однак, суд стягуючи аліменти з ОСОБА_1 з 11.06.2024 року, не взяв до уваги факт доведеної добровільної їх сплати, не зазначив у судовому рішенні, що вказані аліменти слід врахувати при визначенні розміру заборгованості, що може призвести до повторного їх стягнення на користь позивачки.

Також суд І інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 необхідно змінити ставлення до виховання, утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та попередив його про неприпустимість порушення батьківських обов`язків й наслідків їх неналежного виконання, про що вказав в резолютивній частині свого рішення. Однак і з таким висновком суду не погоджуються, оскільки належне виховання, спілкування, утримання можливе лише в тому випадку, якщо зі сторони позивачки за первісним позовом будуть усунуті відповідні перешкоди. Позивач ОСОБА_2 вважає, що вона вправі одноосібно вирішувати долю дитини, обмежувати їй право на спілкування з усіма родичами зі сторони батька та і з самим батьком, в чому їй допомагає і підтримує її мати ОСОБА_14 . При цьому слід зауважити, що ні службою в справах дітей, ні судом, ні будь-якими спільними домовленостями між батьками ніколи не визначалось місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом із його бабусею зі сторони матері ОСОБА_14 . Таким чином, не встановивши і не зафіксувавши в судовому рішенні першопричин, через які батько позбавлений можливості спілкуватись з власним сином, суд звернув увагу на неналежне виконання ним його батьківських обов`язків.

Таким чином, під час перегляду справи судом апеляційної інстанції просять встановити нові обставини, що підлягають встановленню, а саме те, що з травня 2024 року по травень 2025 року ОСОБА_2 не проживає зі своїм сином ОСОБА_3 , у зв`язку з чим не має права на отримання аліментів. Для підтвердження вказаного факту заявляють клопотання про витребування відомостей з державної прикордонної служби України про всі факти перетину кордону як ОСОБА_2 , так і неповнолітнім ОСОБА_3 протягом 2024-2025 років.

Таким чином, вважають, що оскаржуване рішення в частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, прийняте на підставі неповно досліджених обставин справи та хибних висновків.

Відзиви на апеляційні скарги до Тернопільського апеляційного суду не надходили.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Пацула В.О. апеляційну скаргу підтримав, з мотивів, викладених у ній, просив її задовольнити та проти апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Крамар В.П. заперечив, вважаючи її безпідставною.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Крамар В.П. у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області у судове засідання, також не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 -адвоката Пацули В.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що заявником ОСОБА_2 фактично оскаржується рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02.06.2025 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та заявником ОСОБА_1 фактично оскаржується рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02.06.2025 в частині стягнення аліментів, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 й ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11.02.2020 (а. с. 178, т.1).

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 05.04.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 30-31, т.1).

Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади від 15.02.2024 та довідки про зареєстрованих у житловому будинку (приміщенні) осіб виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 148/3-16 від 21.02.2024 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 й ОСОБА_3 (а.с. 23, 180, 181 т.1).

Згідно з довідки про реєстрацію місця проживання особи №1744 від 25.09.2019 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 63 т.1).

З довідки №11 від 22.02.2024, яка видана закладом дошкільної освіти я/с «Сонечко» Козівської селищної ради, вбачається ОСОБА_15 є здобувачем дошкільної освіти я/с «Сонечко» Козівської селищної ради з 24.05.2023; має достатній рівень знань з різних розділів навчальної програми, любить рухливі ігри, спортивні естафети, співати та танцювати; на заняттях активний, допитливий, завдання здебільшого виконує самостійно; основну участь у вихованні та навчанні дитини бере мама й бабуся, приводять його в дитячий садок, відвідують різноманітні заходи, які відбуваються в закладі. Всі необхідні виплати з організаційних питань навчання та виховання дитини покривають мати та бабуся. При цьому батько дитини ОСОБА_1 святкові ранки та різноманітні заходи закладу не відвідує, досягненнями та успіхами дитини останній не цікавиться та до вихователів групи чи дирекції закладу не звертався, (а.с. 17, 18 т.1).

ОСОБА_2 звернулася до служби у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області з заявою про надання висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 19- 20, т.1).

Із висновку органу опіки та піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 68 від 14.03.2024 вбачається, що виконавчий комітет Козівської селищної ради Тернопільської області вважає за доцільне позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 21- 22, т.1).

Поряд з цим з даного висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області вбачається, ОСОБА_1 заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина.

Крім того, відповідно до акту обстеження умов проживання з метою проведення бесіди з ОСОБА_1 за місцем проживання: АДРЕСА_3 , вбачається, що умови проживання добрі, у кімнатах зроблений євроремонт, облаштовані меблями й необхідною побутовою технікою. Дитина має окрему кімнату в якій створено належні умови для нормального розвитку й виховання. У кімнаті є велика кількість іграшок, дитячого одягу (а. с. 67, т.1).

Відмовляючи у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, що в розумінні ст. 164 СК України могло би бути достатньою підставою для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Відтак, суд вважав, що позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі у його вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з ним відносин не відповідатиме інтересам ОСОБА_3 .

Приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, суд прийшов до висновку про передчасність прийняття такого рішення і про необхідність надання відповідачу можливості усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах з сином ОСОБА_4 та буде дійсно сприяти захисту інтересів дитини.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Положеннями вказаної статті визначено основні принципи з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз`яснено у п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Отже, судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При розгляді справ суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Так, ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Також, у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, оскільки з моменту народження сина він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків стосовно дитини, не бере участі у його вихованні, утриманні, не надає матеріальної допомоги, не забезпечує одягом, харчуванням, не цікавить станом його здоров`я, особистим розвитком, навчанням та жодного разу не відвідав заклад дошкільної освіти, де навчається дитина.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційний суд зазначає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Умовою ухилення від обов`язків з виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

При цьому, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не доведено систематичне ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, а також того, що незважаючи на всі заходи попередження та впливу, останній продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки щодо свого сина.

При цьому систематично - це значить, що батьки неодноразово притягувалися до відповідальності (адміністративної, цивільної, громадської), але висновків не зробили.

У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що відсутні докази застосування до відповідача ОСОБА_1 будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків.

Тому не заслуговують на увагу доводи заявниці ОСОБА_2 про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини та не виявляє жодної зацікавленості до її життя, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач притягувався до відповідальності, виходячи із вимог статті 184 КупАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей), або жорстоке поводження з дитиною, веде аморальний спосіб життя, що негативно впливає на інтереси дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що орган опіки та піклування Козівської селищної ради Тернопільської області дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не може бути підставою для скасування рішення, оскільки вказаний висновок оцінений судом першої інстанцій у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Окрім того, висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер і повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками, проте судом першої інстанції з даного висновку не встановлено виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками, тому суд обґрунтовано його критично оцінив.

Також, як встановлено в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, відповідач категорично заперечує проти позбавлення батьківських прав та виявляє бажання спілкуватися зі своїм сином і брати участь у його вихованні, вказуючи на те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 , яка є прабабою ОСОБА_17 , показала, що її внук ОСОБА_6 завжди опікувався сином, брав участь у його вихованні, після розлучення забирав дитину до свого дому.

Допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_11 суду пояснили, що після розлучення ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , його син ОСОБА_4 приїжджав до батька на вихідних і батько завжди підтримував зв`язок з сином.

Також, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, її вихованні й визначення способу участі у вихованні дитини, спілкуванні з нею.

Рішенням Козівського районного суду від 02.06.2025 встановлено графік побачень та зустрічей ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для особистого спілкування й участі у вихованні сина.

Указане свідчить про те, що ОСОБА_1 не мав наміру ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки виявляв бажання проводити час із дитиною та приймати участь у її житті.

При цьому, апеляційний суд вважає, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, прийшов до вірного висновку, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В той же час, колегія судів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в діях відповідача частково має місце неналежне виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 , зокрема, але не виключно, у частині піклування про його фізичне здоров`я та лікування, а тому відповідача слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини.

Щодо оскарження ОСОБА_1 рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А згідно з частиною 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України).

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2563 гривень.

Відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 не бере участі в утриманні свого малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами, як батьками, відсутня домовленість щодо утримання дитини ОСОБА_3 , оскільки існує спір.

У звязку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги, про те що суд першої інстанції, стягуючи аліменти з ОСОБА_1 , не взяв до уваги факт добровільної їх сплати, що підтверджується квитанціями АТ КБ «ПриватБанк» від 05.02.2024, 13.03.2024 в період з червня 2021 року по березень 2024 року, оскільки платником вказаних коштів є ОСОБА_11 , а не ОСОБА_1 і в призначенні не вказано, що це є аліменти.

Також не заслуговують на увагу доводи заявника, що дитина протягом тривалого часу проживає з бабусею, а не зі своєї матір`ю, що є підставою для відмови у стягненні аліментів, оскільки як вбачається з реєстру територіальної громади від 15.02.2024 та довідки про зареєстрованих у житловому будинку (приміщенні) осіб виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 148/3-16 від 21.02.2024, що за адресою: АДРЕСА_1 разом зареєстровані ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , що підтверджує факт проживання дитини разом з матір`ю.

Також відповідачем не представлено суду належних доказів, що за своїм матеріальним станом та станом здоров`я він не може надавати матеріальне утримання своїй дитині ОСОБА_3 .

Таким чином, визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції врахувавши, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, має дохід, дійшов до законного та обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_21 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений розмір аліментів відповідає принципам розумності та справедливості та є достатнім для навчання та забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку малолітньої дитини, а також відповідатиме найкращим інтересам дитини та не є завищеним.

Крім цього, не заслуговують на увагу твердження заявника ОСОБА_1 про те, що суд прийняв до розгляду позовну заяву, яка була подана представником, котрий не мав належних повноважень на її подання, чим порушив вимоги п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, що є підставою для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Так, частиною 2 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Як вбачається з матеріалів справи, що позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей Козівської селищної ради Тернопільської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, підписана саме позивачем ОСОБА_2 .

Щодо копій документів, які були долучені до позовної заяви і засвідчені адвокатом Лісною Н.І., повноваження якої було припинено, судом першої інстанції була постановлена ухвала від 03 грудня 2024 року про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_2 для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали Козівського районного суду Тернопільської області, 05.12.2024 року ОСОБА_2 усунуто недоліки, а саме надано суду належним чином засвідчені копії документів представником позивачки, повноваження якого підтверджуються на підставі договору про надання правничої допомоги №б/н від 08.08.2024.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Крамар Володимир Петрович, та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Пацула Василь Олександрович, слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Крамар Володимир Петрович, та ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Пацула Василь Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 02 червня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 вересня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома