КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/1090/25 Головуючий у суді І інстанції Комаревцева Л.В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про спільну діяльність,
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про спільну діяльність
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з 19 лютого 1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті чоловіка позивачці стало відомо, що 17 жовтня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений нотаріально посвідчений договір про спільну діяльність, на підставі якого відповідачі пред`явили до спадкоємців ОСОБА_4 , в тому числі і до позивачки позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину.
Позивачка наголошувала на тому, що про укладення договору про спільну діяльність між її чоловіком та відповідачами в період шлюбу вона не знала, своєї згоди на укладання цього договору не надавала, тому просила визнати цей правочин недійсним.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Возного М.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивачка вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що за життя ОСОБА_4 вона не оскаржувала договір про спільну діяльність чоловіка і не надала докази розпорядження ОСОБА_4 при укладанні договору цінним майном подружжя, не претендувала на частку від трудової діяльності чоловіка, а він не зазначав про будь-які дії в інтересах сім`ї, не перекладав трудові обов`язки відповідно до договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року на ОСОБА_1 .

Стверджує, що про укладення вказаного договору під час проживання з чоловіком їй не було відомо, а висновок суду стосовно того, що ОСОБА_4 при здійсненні сумісної діяльності не вкладав кошти є необґрунтованим.

Відповідно до пунктів 7.1 - 7.3 договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року частка ОСОБА_4 складає 40 %; частка ОСОБА_5 - 40 %; частка ОСОБА_2 - 20 %.

Згідно із пунктом 8.1 договору грошові і майнові внески сторін, включаючи результати інтелектуальної діяльності, а також майно створене або набуте сторонами внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність.

ОСОБА_4 було доручено керування усією спільною діяльністю та виконання усіх необхідних юридичних дій та актів для досягнення поставленої за договором мети.

Договором про спільну діяльність передбачено право сторін здійснювати взаємний контроль над діяльністю один одного у рамках договору шляхом перевірки бухгалтерських та інших документів, що відповідає статті 1136 ЦК України.

Позивачка вказує, що якби померлий вів з кимось спільну діяльність, вони б мали можливість ознайомлюватися з усіма документами щодо ведення спільних справ учасників, а також вирішувати спірні питання. Але навіть та обставина, що відповідачі дізналися про смерть ОСОБА_4 від спільних знайомих майже через рік після його смерті підтверджує те, що спільної діяльності не здійснювалося, а майно померлого належало на праві власності лише йому особисто.

Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що нею не доведено, що зміст укладеного між сторонами договору суперечив положенням статті 65 СК України, статті 1130 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі в особі свого представника - адвоката Кривошея О.Ю. не погоджуються із доводами позивачки, вважають оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зазначають, що апеляційна скарга не містить жодних нових доказів чи обґрунтувань, а лише дублює позовну заяву. Позивачка намагається лише переоцінити вже встановлені судом обставини і факти.

Наголошують на тому, що жодною нормою не передбачено нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації договорів про спільну діяльність, а тим більше отримання нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на укладення договору про спільну діяльність, за яким сторона не передає жодних матеріальних благ.

Таким чином посилання позивачки на недійсність спірного договору з підстав відсутності нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на його укладення є помилковими і таким, що не ґрунтуються на чинному законодавстві.

На підставі наведеного відповідачі просять в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити в силі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Возний М.В. повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідачів - адвокат Кривошей О.Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 років помер ОСОБА_4 (а.с. 6, т. 1).

17 жовтня 2008 року ФОП ОСОБА_4 , який проживав у АДРЕСА_1 , з однієї сторони (сторона-1) та ФОП ОСОБА_3 , яка проживала у АДРЕСА_2 (сторона-2), і ФОП ОСОБА_2 , який проживав у АДРЕСА_3 (сторона-3), уклали договір про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності для будівництва магазину з продажу товарів на перетині пр-ту ОСОБА_6 та АДРЕСА_4 , продажу продовольчих товарів у вказаному магазині після завершення його будівництва та здачі в експлуатацію, отримання прибутку та ведення господарських операцій (а.с. 7-9, т. 1).

Відповідно до пункту 7 договору регулярним внеском сторони-1 є особиста трудова участь згідно трудового законодавства у розмірі частки 40 %; внеском сторони-2 є грошові кошти, надані стороні-1 в період дії цього договору, а також договору від 25 червня 2006 року на цілі спільної діяльності у розмірі частки 40 %; внеском сторони-3 є грошові кошти, надані стороні-1 в період дії цього договору на цілі спільної діяльності у розмірі частки 20 %.

Термін дії договору - безстроково (пункт 14.1 договору).

Згідно із пунктом 15.3 договору цей правочин вчинено без витребування згоди дружини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки на момент укладення цього договору вони не проживають однією сім`єю з жінкою та ні з ким не ведуть спільного господарства згідно з поданою заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Селіверстова В.О.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи зі змісту договору про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності від 17 жовтня 2008 року ФОП ОСОБА_4 не вносив грошові кошти чи будь-яке інше цінне майно, а лише зобов`язався брати участь у спільній діяльності трудовою участю відповідно до трудового законодавства. Отже, цим договором не порушувались права його дружини - ОСОБА_1 , оскільки він не вносив у спільну діяльність грошові кошти, які були спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У справі, яка переглядається, предметом позову є визнання недійсним договору про спільну діяльність, укладеного за життя чоловіком позивачки із відповідачами.

Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що вказаним договором порушуються її права, передбачені статтею 65 СК України, на розпорядження майном за взаємною згодою, оскільки такої згоди на розпорядження спільним сумісним майном своєму чоловікові ОСОБА_4 вона не давала.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як правильно встановив суд першої інстанції, за оспорюваним правочином ОСОБА_4 не розпоряджався майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до умов вищевказаного договору (пункт 1.1) його сторони домовилися про організацію спільної діяльності щодо будівництва магазину для продажу товарів на перетину АДРЕСА_5 .

Договором сторони узгодили (пункти 6.3-6.6), що керівництво спільною діяльністю за договором, а також ведення спільних справ доручається ФОП ОСОБА_4 .

Відповідно до пункту 6.6 договору ФОП ОСОБА_4 виконує всі необхідні юридичні дії і акти для досягнення поставленої за договором цілі, зокрема реєструє цей договір в податковому органі; відкриває окремий поточний рахунок в банку, через який здійснює всі фінансові операції по спільній діяльності; веде окремий податковий і бухгалтерський облік спільної діяльності; представляє спільні інтереси сторін по спільній діяльності перед третіми особами.

Згідно пункту 3 договору сторона-1 ( ОСОБА_4 ) зобов`язувався вести всю документацію та здійснювати всі необхідні дії, пов`язані з будівництвом магазину та введенням його в експлуатацію; після підписання цього договору невідкладно приступити до здійснення комерційних проектів, які пов`язані з експлуатацією магазину; забезпечити підготовку (найм) відповідного персоналу для виконання робіт за договором; надавати стороні-2 та стороні-3 інформацію про хід виконання спільного проекту; надавати фінансові звіти про виконання використаних коштів.

Разом з тим, інші учасники договору в пунктах 4 та 5 взяли на себе обов`язок щодо фінансування проекту.

Відповідно до пункту 7 договору регулярним внеском сторони-1 є особиста трудова участь у розмірі частки 40 %, внеском сторони-2 є грошові кошти на цілі спільної діяльності у розмірі частки 40 %, внеском сторони-3 також є грошові кошти, проте у розмірі частки 20 %.

Тобто, за умовами оспорюваного договору, внеском ОСОБА_4 була лише його особиста трудова участь. Будь-яких коштів за цим договором останній в спільний комерційний проект не вносив, а тому спільним сумісним майном не розпоряджався.

Відтак доводи апеляційної скарги в частині неправильності відповідних висновків суду є такими, що не ґрунтуються на змісті договору про спільну діяльність.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_4 не мав отримувати згоду своєї дружини - ОСОБА_1 , тому права позивачки не були порушені, а отже не підлягали судовому захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивачки, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній