№ 2/183/1617/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Шевченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення авансової суми, витрат на поліпшення майна,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_3 ,

представників відповідача - Недужка Л.Ф., Соловйової Т.П., -

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача авансову суму у розмірі 3000 доларів США, що становило (123648,84 грн. на момент звернення з позовом до суду), а також 384210 гривень вартості поліпшення майна протягом 16 років, а саме будинку АДРЕСА_1 .

Також позивач просила суд вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що відповідачеві, на підставі договору купівлі-продажу будинку від 06.07.1992 року належав на праві власності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

17 серпня 2007 року позивачка домовилася з відповідачем в майбутньому укласти договір купівлі-продажу зазначеного будинку, внаслідок чого передала ОСОБА_2 3000 доларів США, про що останній написав власноручно розписку.

На виконання зазначеного договору відповідач передав позивачці ключі від належного йому будинку, оригінал правовстановлюючого документу договору купівлі-продажу, засвідченого секретарем виконкому Михайлівської сільської ради від 06.07.1992 року, зареєстрований в реєстрі за № 178, та технічний паспорт на домоволодіння, виготовлений в 1988 році.

Отримавши таким чином будинок, позивачка почала одразу ним користуватися та розпоряджатися, а з 30 жовтня 2007 року в будинку стала проживати її сестра ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 наполягає на тому, що протягом 16 років утримувала будинок, за власні кошти проводила поточні ремонти, вживала заходи щодо покращення стану будинку та прибудинкової території, проводила відповідні роботи з утримання присадибної ділянки, внаслідок чого збільшилася його вартість.

Між тим, станом на вересень 2023 року відповідач не виконав свої зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу будинку, а 15.09.2023 року продав зазначений будинок ОСОБА_5 .

Вартість будинку, відповідно до нотаріально посвідченого договору, становить 511170 гривень, тому позивачка наполягає на тому, що вартість цього будинку збільшилася саме завдяки тим поліпшенням, які вона проводила протягом 16 років.

Таким чином, за підрахунками позивача відповідач повинен їй відшкодувати вартість поліпшення майна на суму 496020 грн., а також повернути авансову суму у розмірі 3000 доларів США.

На момент подання позовної заяви, відповідачем зобов`язання за договором не виконано, договір купівлі-продажу не укладено, внаслідок односторонньої відмови відповідача на таке укладення, грошові кошти в сумі, що встановлена відповідною розпискою не повернуті, тому з посиланням на вимоги ст.ст. 509, 202, 205, 207, 570 ЦК України, позивачка просить стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 3000 доларів США, вважаючи їх авансовою сумою, а також витрати на поліпшення майна відповідача у розмірі 384210 гривень.

У відзиві на позов відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі і посилається на те, що, маючи намір продати належний йому на праві власності будинок по АДРЕСА_1 , він подав відповідне оголошення, на яке відгукнувся ОСОБА_6 . Спілкуючись з останнім відповідач зрозумів, що дружина ОСОБА_7 позивачка по справі бажає придбати будинок для проживання своєї сестри ОСОБА_4 та членів її сім`ї. ОСОБА_6 переконував відповідача, що самостійно підготують усі документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, і коли приїде сестра його дружини, на підставі відповідної довіреності, вони укладуть договір.

17 серпня 2007 року він видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 , а остання передала йому грошові кошти за придбаний будинок у розмірі 3000 доларів США, про що він дійсно написав власноручно розписку. В цей же день він дійсно передав оригінали правовстановлюючих документів на будинок та ключі від нього позивачці по справі.

Ним протягом 16 років видавалися довіреності на родичів позивачки і жодного разу вони не мали наміру укладати договір купівлі-продажу, посилаючись на якісь не зрозумілі фінансові проблеми та неврегульованість питання про те, хто має стати покупцем будинку під час нотаріального посвідчення договору.

Відповідач не спростовує того факту, що будинком користувалася ОСОБА_4 та члені її сім`ї, які зареєструвалися в будинку, жодного разу ні позивачка по справі, ні її родичі не виходили з пропозицією укласти договір купівлі-продажу будинку.

Відповідач спростовує посилання позивачки у позові на те, що нею проводилося поліпшення майна, внаслідок чого збільшилася його вартість, а навпаки наполягає на тому, що після проведених у 2023 році актів обстеження будинку ним було з`ясовано, що будинок знаходиться у непридатному для проживання стані.

Крім того, у листопаді 2022 року на його телефон почали приходити повідомлення про заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, які він змушений був сплатити, тому ним було прийнято рішення про продаж будинку іншій особі, оскільки протягом 16 років позивачка так і не виявила бажання укласти договір купівлі-продажу будинку з ним (а.с. 35-45).

20.03.2025 року представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності до вимог позивачки про стягнення авансової суми, яку обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 , в період з 17.08.2007 року по 14.08.2010 року, маючи, на підставі довіреності, право реалізації та користування будинком по АДРЕСА_1 , таким правом не скористалася, з моменту закінчення дії довіреності, тобто 17.08.2010 року по 17.08.2013 року з позовом до суду не зверталася, а тому представник відповідача вважає, що позивачкою пропущений строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України (а.с. 115-120).

У відповіді на відзив позивачка наполягає на тому, що відповідачем порушено принцип добросовісності, визначений у ст. 610 ЦК України, наполягає на тому, що надана нею грошова сума у розмірі 3000 доларів США є саме авансовою сумою, і вона вправі вимагати його повернення, оскільки відповідач так і не підготував документи для продажу будинку, в односторонньому порядку відмовився від укладення договору купівлі-продажу будинку, але не залежно від цього він має повернути їй авансову суму (а.с. 79-83).

Позиція сторін в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивачка та їх представник, кожен окремо, позов підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, з підстав, визначених у позові.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, з підстав, визначених у відзиві на позов, наполягали на застосуванні позовної давності до вимог про стягнення авансу, просили відмовити у задоволенні позову в частині стягнення витрат на поліпшення майна.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2024 року по справі було відкрите провадження, розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 30).

Ухвалою суду від 23 січня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів (а.с. 99).

Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.07.1992 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Михайлівської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за № 178, ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-16).

15.09.2023 року ОСОБА_2 продав житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами ОСОБА_5 , про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дейнего С.І., зареєстрований в реєстрі за № 833 (а.с. 17-19).

Суду надано копію розписки від 17.08.2007 року, текст якої містить відомості про те, що ОСОБА_8 , паспорт НОМЕР_1 , свідчить про те, що отримав від ОСОБА_1 3000 доларів США за проданий будинок в АДРЕСА_1 (а.с. 14).

З повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей, а також копії самої довіреності (а.с. 127) вбачається, що 17.08.2007 року ОСОБА_2 видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 з приводу представництва інтересів щодо майна, а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 . Довіреність посвідчена нотаріусом Спіренковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 924, строк дії до 17.08.2010 року (а.с. 102-104).

Судом встановлено, не спростовано сторонами, що протягом строку дії зазначеної довіреності між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу нерухомого майна, склад якого визначено у розписці та довіреності, внаслідок чого між сторонами виник спір щодо повернення авансової суми, на умовах, визначених договором та законом.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Разом з тим згідно із статтею 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частини 1, 2 статті 639 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 640 та частини 2 статті 642 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

У відповідності до положень ст.ст. 626, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст. 632 ЦК України).

Частина 2 ст. 570 ЦК України визначає презумпцію авансу, який не виконує забезпечувальної функції, а є лише способом платежу і фактично попередньої оплати, а також підлягає поверненню у випадках невиконання або неналежного виконання договору, або його не укладення.

Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Нормами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Висновки суду.

Обов`язок доказування покладений на сторони відповідно до ст. 81 ЦПК України, в силу якої, і позивач і відповідач повинні доводити ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що попередній договір з приводу купівлі продажу будинку по АДРЕСА_1 між сторонами не укладався.

Сторони узгодили укласти в майбутньому договір купівлі продажу будинку шляхом досягнення домовленості, узгодивши ціну житлового будинку в розмірі 3000 доларів США та визначивши платіж який сплачується позивачем відповідачу в рахунок сплати вартості житлового будинку в розмірі 3000 доларів США.

Термін (строк) виконання сторонами зобов`язання з вчинення правочину з купівлі - продажу будинку не визначався.

Невиконання (неукладення) домовленості щодо договору купівлі продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відбулось з вини обох сторін.

Так, позивачем протягом 16 років, з моменту передачі коштів в рахунок майбутнього укладення договору, не вжито заходів для вчинення відповідного правочину, а відповідачем, в порушення домовленості визначеній у розписці щодо майбутнього покупця будинку, 15.07.2023 року продано зазначений будинок іншій особі ОСОБА_5 , що не спростовано сторонами.

Відповідачем не надано доказів ухилення позивача від укладення договору купівлі продажу, відмови від його укладення з боку ОСОБА_1 ..

Між тим, подані стороною відповідача довіреності, видані на ім`я ОСОБА_9 , (а.с. 54-56), а також повний витяг з реєстру довіреностей (а.с. 102-104) та повний витяг з реєстру довіреностей свідчить про те, що ОСОБА_1 стала одностороннім ініціатором заміни її, як покупця, в усних умовах домовленостей щодо вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Так, протягом судового розгляду позивач не спростовувала того факту, що спірним будинком фактично користувалася її рідна сестра ОСОБА_4 та її сім`я, а саме ОСОБА_9 .

Зазначені обставини також підтверджені показаннями свідків в судовому засіданні ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Жодного доказу, який би свідчив про намір позивача на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, починаючи з 17.08.2007 року по 15.09.2023 року суду не подано.

В свою чергу, акт, складений депутатом Михайлівського старостинського округу, в присутності свідків (а.с. 58-59), їх показання в судовому засіданні доводять суду, що починаючи з 17.08.2007 року фактичним користувачем будинку по АДРЕСА_1 , були ОСОБА_4 та ОСОБА_9 зі своєю сім`єю.

Із змісту наданої суду розписки та пояснень сторін, вбачається що грошові кошти надані позивачем відповідачу 17.08.2007 року є попередньою оплатою (способом платежу) частини вартості будинку в розумінні ст. 570 ЦК України, а відтак, надання грошових коштів в розмірі 3000 доларів США, за зазначеною розпискою суд розцінює, як авансовий платіж наданий позивачем відповідачу в рахунок сплати вартості житлового будинку.

Крім того, існує стала судова практика Верховного суду з розгляду справ що виникали з аналогічних спорів.

Згідно до ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд виходить з того, що договір купівлі-продажу майна, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, сторони домовилися укласти такий договір в майбутньому, уклавши договір завдатку, який відповідно до частини четвертої статті 203, частини першої статті 219 ЦК України, не був нотаріально посвідчений і є нікчемним з моменту його укладення, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що отримана відповідачем грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок. (Постанова ВС у справі № 569/12745/13-ц від 11.10.2019).

Отже, між сторонами була досягнута усна домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передала відповідачеві грошову суму 3000 доларів США.

В подальшому договір купівлі-продажу житлового будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, тому передана позивачкою грошова сума відповідачеві є авансом.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами, суд приходить до висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, покладену в основу позовних вимог щодо стягнення авансової суми.

Разом з тим, представниками відповідача заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого права.

За правилами ст. ст. 257, 258 ЦК України існує два види позовної давності: загальна і спеціальна. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Однак, для окремих видів вимог, таких як стягнення неустойки (штрафу, пені), законом встановлено спеціальну позовну давність в 1 рік.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачка та її представник жодної заяви та клопотання про поновлення позовної давності не надали.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом враховано, що зобов`язанням за розпискою, що укладено між сторонами 17.08.2007 року, є укладення договору купівлі-продажу будинку.

Повернення авансу не є зобов`язанням за цим договором, а є наслідком припинення зобов`язання через неможливість його виконання.

Отже немає підстав розцінювати відсутність у розписці посилання на конкретний строк повернення авансу як невстановлення строку виконання зобов`язання.

Суду не надано доказів протягом якого строку сторони мали укласти договір купівлі-продажу будинку, жодної вимоги про дату укладення договору купівлі-продажу будинку, а так само про повернення авансової суми суду не подано.

Єдиним доказом, який заслуговує на увагу щодо виконання зобов`язання на укладення договору купівлі-продажу будинку є видана відповідачем довіреність на ім`я позивача (а.с. 127).

В довіреності чітко визначено строк її дії - до 17.08.2010 року.

Саме після настання цього строку позивачка дізнався або повинна була дізнатися, що зобов`язання про укладення договору купівлі-продажу відповідачем не виконано і у позивача настало право вимоги щодо виконання зобов`язань за попередньою усною домовленістю, в тому числі й право повернення авансу.

Таким чином, перебіг позовної давності в даному випадку розпочався з 17.08.2010 року. Позивачка звернулася до суду 07.10.2024 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В ч. 5 цієї статті зазначено, що в разі визнання судом поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Доказів того, що позовна давність пропущена позивачем з поважних причин, або того, що позовна давність переривалася, позивачем та її представниками не надано.

Враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, обставини, через які позовна давність пропущена позивачем не наведені та не доведені, суд не вбачає підстав для захисту порушеного права позивача в частині стягнення авансу, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позов в частині стягнення вартості поліпшення майна, суд враховує наступне.

Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивачка наполягала на тому, що станом на 17.08.2007 року ними була визначена вартість житлового будинку за АДРЕСА_1 у розмірі 3000 доларів США, що в еквіваленті на той час становило 15150 грн.

Відповідач 15.09.2023 року продав будинок ОСОБА_5 за 511170 грн., тому за підрахунками позивача, відповідач повинен відшкодувати їй 496020 грн., оскільки нею були вжиті всі заходи для збільшення вартості цього майна.

При цьому позивачка вважала себе добросовісним набувачем спірного житлового будинку, і з урахуванням ст. 390 ЦК України, просила стягнути з відповідача вартість поліпшення майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

А згідно вимог ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суду не надано доказів того, що позивачем починаючи з 17.08.2007 року по 15.09.2023 року проведено поліпшення нерухомого майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , як то проведення робіт з модернізації, модифікації, добудови, реконструкції або дообладнання об`єкта, які призводять до збільшення його майбутніх економічних вигод або строку корисної експлуатації.

Не заслуговує на увагу посилання позивача і на застосування до спірних правовідносин положення ч.4 ст.390 ЦК України, виходячи з наступного.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (частина четверта статті 390 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 зазначено, що: "відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Не дивлячись на те, що позивачка та відповідач дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу майна на певних умовах, суду не надано належних та допустимих доказів про те, що позивачка є добросовісним володільцем, яка провела поліпшення майна на суму, визначену нею у позові.

Крім того, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 203/6836/14-ц (провадження № 61-23365св18) зазначено, що: "відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Проте, позивачем не доведено її добросовісність, відповідно до положень частини четвертої статті 390 ЦК України, яка підлягала встановленню саме під час розгляду цієї справи.

Саме від цієї обставини залежить, чи має право позивач на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна, внаслідок поліпшень, які не можуть бути відокремлені. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За таких обставин, позов в цій частині не обґрунтований та задоволенню не підлягає, позивачем не доведено ні факт проведення поліпшення майна, ні право на відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням майна.

Оскільки в задоволенні позову позивачці відмовлено повністю, судові витрати, відповідно до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 137, 141, 209, 210, 247, 265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення авансової суми, витрат на поліпшення майна.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення виготовлене 16 вересня 2025 року.

Суддя О.В.Сорока.