ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2960/25 Справа № 183/8042/23 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2024 року в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу, у складі судді Майної Г.Є.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заподіяної матеріальної та моральної шкоди, збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2022 року о 17 годині 42 хвилини на автодорозі М-29 Харків-Дніпро в Самарівському районі Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Mazda СХ-5, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Lexus RX-350, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Зазначає, що його автомобіль Mazda СХ-5, державний номер НОМЕР_1 зазнав механічних ушкоджень.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року його визнано невинуватим у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки водій ОСОБА_1 порушив правил дорожнього руху, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої йому завдано матеріальну та моральну шкоду, яка в добровільному порядку не відшкодована, вимушений звернутися до суду та просити стягнути з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 434503,33 грн., та моральної шкоди 50000,00 грн., збитки у сумі 21000,00 грн., а всього 505503,33 грн. та з МТСБУ в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у сумі 160000,00 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову внаслідок його недоведеності належними та допустимими доказами у справі. Відмовляючи у стягненні витрат на професійну правничу допомогу суд першої інстанції виходив із того, що заявником не було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Не погодившись з рішенням суду в частині розподілу судових витрат, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду в оскарженій частині та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 22000,00 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надані належні та допустимі докази у визначені законом терміни, а тому наявні підстави для стягнення понесених витрат на правничу допомогу на, що суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для їх стягнення.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи на професійну правничу допомогу, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Учасники справи мають право користуватися професійною правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст. 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

У розмінні положень ч.ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи

Відповідно до ч. 3 ,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14- 382цс19) Велика Палата Верховного Суду приймаючи додаткову постанову залишила без розгляду заяву відповідачки про стягнення понесених нею витрат на професійну правничу допомогу з огляду на пропуск нею строку для подання доказів понесених витрат. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у своєму клопотанні відповідачка не просила поновити пропущений процесуальний строк та не вказала про поважність причин його пропуску, що є підставою для застосування ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст. 126, ч.1 ст. 127 ЦПК України).

Отже, положеннями ЦПК України визначений порядок звернення до суду із відповідною заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, який передбачає умову подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а також відповідних доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення, є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до ст. 270 ЦПК України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 753/7130/20.

При цьому про необхідність дотримання вказаного ч. 8 ст. 141 ЦПК України порядку подання доказів неодноразово вказував Верховний Суд.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі. Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (в суді апеляційної інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (постанова Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18).

Як вбачається з матеріалів справи, 05 липня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та МТСБУ про стягнення заподіяної матеріальної та моральної шкоди, а також відшкодування збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на позов ОСОБА_3 .

Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, позивача та відповідача які безпосередньо брали участь у судових засіданнях, заявляли клопотання та подавали докази, що стосувалися суті спору. Протягом розгляду справи попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона відповідача понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи з урахуванням положень ч.1 ст.134 ЦПК України не подавала. Всі перераховані вище процесуальні дії відповідача є доказом про відсутність намірів останнього на компенсацію своїх витрат на правничу допомогу, оскільки не містили такої вимоги з поданням першого процесуального документи, а саме відзиву на позов.

Рішення суду першої інстанції ухвалено 27 листопада 2024 року, про дату його винесення (призначення судового засідання) стороні відповідача було достеменно відомо, оскільки останній отримав від суду судову повістку, проте жодної заяви у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України ним до суду не надіслано.

Слід звернути увагу на те, що відповідачем лише 25 листопада 2024 року було долучено до матеріалів справи клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: копії договору про надання професійної правничої допомоги, копія додаткової угоди №1, оригіналу товарного чеку №1 від 13 вересня 2024 року, попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, акт-приймання передачі наданих послуг, яке судом долучено до справи.

Однак відповідачем в жодному судовому засіданні, а ні в будь-яких інших поданих заявах та клопотаннях, не робилася заява про відшкодування витрат на правову допомогу та необхідність подання доказів на підтвердження таких витрат. Таким чином, ОСОБА_2 не було заявлено про намір подати відповідні докази, які підтверджують витрати понесені відповідачем на правничу допомогу в суді та оплату послуг за правничу допомогу.

Відповідно до ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У Постанові (додаткова) Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №922/2821/18, зазначено, що неповідомлення учасником справи іншого учасника справи про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також не направлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог позбавляє іншого учасника справи можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат, що стало однією з підстав для відмови у задоволенні заяви товариства про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції.

Згідно з Постановою Верховний Суд від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи заяви відповідача про стягнення судових витрат та наміру подати докази на підтвердження витрат на правничу допомогу понесених відповідачем в суді, поданої до закінчення розгляду справи, що свідчить про порушення порядку для подання відповідних доказів, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суду надані належні та допустимі докази у визначені законом терміни на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, а тому наявні підстави для стягнення понесених витрат на правничу допомогу на, що суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для їх стягнення, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що долучені до матеріалів справи докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки докази подані відповідачем з пропуском строку для подання доказів понесених витрат та у своєму клопотанні відповідач не просив поновити пропущений процесуальний строк та не вказав про поважність причин його пропуску, що є підставою для застосування положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Посилання скаржника на те, що позивачем не було подано клопотань про зменшення суми витрат на правничу допомогу, а тому суд першої інстанції повинен був стягнути витрати на професійну правничу допомогу у заявленому та підтвердженому розмірі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки неповідомлення учасником справи іншого учасника справи про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, а також не направлення на його адресу документів на підтвердження відповідних вимог позбавляє іншого учасника справи можливості подати до суду клопотання про зменшення розміру таких витрат, що є підстав для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу.

Вказане узгоджується з висновками викладеними у постанові (додаткова) Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 922/2821/18.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.

Разом з цим, ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути із відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Враховуючи, що рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2024 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 оскаржено відповідачем ОСОБА_1 лише в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, у розумінні положень ст.141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2025 року.

Головуючий: М.Ю.Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна