СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/104/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Петренко Н.О.

за участю секретаря судових засідань Ганнисика А.А.

скаржника ОСОБА_1

державного виконавця Кузьмишина Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

Встановив

До Святошинського районного суду міста Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві щодо невиконання судового рішення.

Скаржник ОСОБА_1 у своїй скарзі вказує, що 14.03.2025 року державним виконавцем Кузьмишиним Е.М. було відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за виконавчим листом № 759/10442/22 від 11.03.2025 року, виданим Святошинським районним судом міста Києва.

Стягувачем є ОСОБА_1 , боржником - ТОВ "ФРІДОМ ФІНАНС УКРАЇНА".

Скаржник зазначає, що протягом п`яти місяців державним виконавцем не було вчинено жодних ефективних дій, які б призвели до повного та своєчасного виконання судового рішення. На його переконання, ДВС не вчиняє дій щодо розшуку та реалізації іншого майна боржника, окрім коштів на заблокованих рахунках, що є бездіяльністю.

Скаржник вважає, що бездіяльність ДВС та НБУ, яка полягає у блокуванні коштів боржника через санкції, порушує його право на своєчасне та повне виконання судового рішення. На думку скаржника, санкції не можуть бути перешкодою для виконання рішення суду.

Скаржник просить суд:

Залучити до справи Національний банк України як третю особу.

Визнати протиправною бездіяльність НБУ щодо відмови в забезпеченні списання коштів боржника.

Зобов`язати НБУ забезпечити списання коштів боржника.

Визнати протиправною бездіяльність посадових осіб ДВС та зобов`язати їх вчинити дії щодо розшуку, опису, арешту та реалізації іншого майна боржника.

Зобов`язати Печерський відділ ДВС надати звіт про виконання рішення суду.

Визнати дії/бездіяльність ДВС такими, що завдають душевних страждань.

Вийти за межі вимог скарги для забезпечення ефективного захисту.

У судовому засіданні ОСОБА_1 просив задовольнити скаргу.

Державний виконавець Кузьмишин Е.М. просив відмовити у задоволенні скарги.

Печерський відділ ДВС надав відзив на скаргу, в якому вказав, що виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 від 14.03.2025 та 01.04.2025 відповідно, є відкритими та об`єднані у зведене виконавче провадження. Зазначає, що були вжиті всі необхідні заходи примусового виконання, зокрема накладено арешт на кошти боржника в банківських установах. Банк АТ "СКАЙ БАНК" відмовляє у примусовому списанні коштів, посилаючись на санкції РНБО, що є єдиною перешкодою для виконання.

Відповідно до відзиву, ДВС неодноразово направляла до банків платіжні інструкції, які повертались без виконання. ДВС також зазначає, що звернення стягнення на інше майно боржника є порушенням черговості, встановленої статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на рахунку боржника наявні кошти у розмірі понад 51 млн грн., що достатньо для задоволення усіх вимог. ДВС також інформує, що податкові зобов`язання були погашені боржником, оскільки щодо них є виняток у законодавстві про санкції.

Скаржник у додаткових поясненнях до відзиву наголошує, що блокування активів стосується лише прав користування та розпорядження боржником, а не обмежує права ДВС чи стягувача на примусове виконання рішення суду. Також скаржник заперечує твердження ДВС про невиплату заробітної плати працівникам боржника, стверджуючи, що тимчасовий керуючий отримує значні кошти, що спростовує уявну неможливість виконання рішення.

Суд, вивчивши матеріали скарги, приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Щодо вимоги про залучення та визнання протиправними дій Національного банку України (НБУ):

Скаржник просить визнати протиправною бездіяльність Національного банку України та зобов`язати його вчинити певні дії. Однак, згідно з частиною 1 статті 447-1 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), скарга може бути подана на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або посадових осіб органів ДВС.

Національний банк України не є стороною виконавчого провадження, а його дії, що регулюються спеціальним законодавством, не підлягають оскарженню в порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України. Відносини між банком та ДВС, що виникли внаслідок введення санкцій, є публічно-правовими, і оскарження таких дій належить до юрисдикції адміністративних судів.

Тому суд не може розглядати вимоги, що стосуються НБУ, оскільки вони не є предметом судового контролю за виконанням судових рішень у цивільному судочинстві. Суд не має повноважень розглядати зобов`язувати цю установу до вчинення будь-яких дій. Заявлені вимоги щодо НБУ є неналежним предметом для розгляду в порядку, передбаченому розділом VI ЦПК України.

Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності ДВС:

Суд враховує, що виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 є відкритими та перебувають на примусовому виконанні. Згідно з інформацією, наданою скаржником у його заяві, державний виконавець Кузьмишин Е.М. вчинив дії, спрямовані на виконання судового рішення, а саме: відкрив виконавчі провадження та наклав арешт на кошти боржника, що були виявлені на рахунках.

Однак, виконання рішення суду було ускладнено у зв`язку із запровадженням санкцій Указом Президента України № 726/2022 від 19.10.2022 року, що призвело до блокування коштів боржника. Відмова НБУ в забезпеченні списання коштів є об`єктивною перешкодою, що не залежить від волі та дій державного виконавця.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень ефективно, своєчасно і в повному обсязі. Водночас, виконавче провадження не може бути виконане, якщо існують обставини, що роблять це неможливим, і ці обставини не можуть бути усунені зусиллями державного виконавця.

Відсутність можливості стягнення коштів у зв`язку із санкціями не свідчить про бездіяльність виконавця, оскільки він вчинив усі залежні від нього дії.

Крім того, вимога скаржника про "невідкладний" розшук та реалізацію іншого майна не відповідає законодавству. Згідно зі статтею 48 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника відбувається у визначеній черговості. Спочатку стягнення звертається на кошти, і лише за їх відсутності або недостатності - на інше майно. У цій справі кошти на рахунках боржника існують, але їх стягнення є тимчасово обмеженим, що не дає підстав для невідкладного звернення стягнення на інше майно. Виконавець не може бути зобов`язаний діяти всупереч встановленій законом черговості.

Відповідно до відзиву ДВС, на рахунку боржника є значна сума коштів у розмірі понад 51 млн грн., що багаторазово перевищує загальну суму боргу, яка становить 2030,06 грн. Вимога скаржника про розшук та реалізацію іншого майна боржника є передчасною та недоцільною. Оскільки наявні кошти в повній мірі покривають суму боргу, звернення стягнення на інше майно не відповідає законодавчо встановленій черговості і може призвести до надмірних витрат часу і ресурсів, як з боку виконавчої служби, так і з боку самого боржника, а також завдавати йому додаткових, необґрунтованих збитків.

Вимога скаржника щодо розшуку та реалізації іншого майна є передчасною. Частина 5 статті 48 ЗУ № 1404-VIII передбачає, що звернення стягнення на інше майно відбувається «у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача». Оскільки кошти у боржника наявні, хоч і заблоковані, це не дає підстав для невідкладного переходу до іншої черговості.

Щодо звернення до суду для тимчасового обмеження виїзду керівника боржника за межі України, така дія також не є обов`язковою та безумовною. Це право виконавця (не обов`язок), яке він може реалізувати лише у разі умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань. У даному випадку, умисного ухилення з боку боржника не встановлено, оскільки виконання ускладнене зовнішніми об`єктивними факторами (санкціями).

Вимога скаржника про звітування Печерського відділу ДВС до суду не ґрунтується на нормах ЦПК України. Суд не має повноважень зобов`язувати державні органи надавати звіти про виконання судових рішень в рамках розгляду скарги. Інструментом судового контролю є саме ухвала, якою суд, за результатами розгляду скарги, встановлює наявність чи відсутність порушень.

Щодо вимоги визнати дії/бездіяльність ДВС такими, що завдають душевних страждань, суд зазначає, що це є вимогою про відшкодування моральної шкоди. Згідно з ЦПК України, вимоги про відшкодування моральної шкоди мають бути заявлені у позовному порядку, а не в порядку розгляду скарги на дії виконавця. Відповідно, ця вимога не може бути задоволена.

Вимога скаржника до суду «вийти за межі вимог скарги для забезпечення ефективного захисту» є неприпустимою. Суд діє виключно в межах, встановлених законом. Відповідно до статті 263 ЦПК України, суд ухвалює рішення в межах заявлених позовних вимог. Розглядаючи скаргу, суд також обмежений її предметом. Вихід за межі вимог скарги є порушенням принципів диспозитивності та змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 447, 448 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Згідно з ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тимчасові обмеження у стягненні коштів є об`єктивною перешкодою, що не залежить від волі та повноважень виконавчої служби, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги. Вимоги скаржника щодо Національного банку України не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а інші заявлені вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Відповідно, оскаржувані дії посадових осіб органів державної виконавчої служби є правомірними та не порушують права заявника, що є підставою для відмови у задоволенні скарги в повному обсязі.

Керуючись ст. ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 12, 81, 260, 448, 450, 451ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинського районний суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.О.Петренко