К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року місто Київ

справа № 754/5018/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/11282/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойко Наталії Василівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Буши Н.Д.. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації у зв`язку з відчуженням спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що 10.02.2005 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, сторони проживали разом до лютого 2022 року. Сторони вели спільне господарство і у них був спільний бюджет. Спільне життя з відповідачем не склалося і відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

За час спільного проживання сторонами за спільні кошти 19.09.2020 року був придбаний автомобіль марки Jeep Compass, 1998 куб.см., 2013 року випуску р.н. НОМЕР_1 , який зареєстрували на ОСОБА_1 .

Позивачу стало відомо, що відповідач без її згоди відчужив вищевказаний автомобіль, грошових коштів в рахунок компенсації її частки не надав.

Відповідно до довідки Головного сервісного центру МВС вказаний автомобіль перереєстровано на нового власника по договору купівлі - продажу №8046/2022/3571768 від 25.12.2022 року.

Згідно висновку №52 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 05.03.2024 року ринкова ціна автомобіля складає 388 526,82 грн. Таким чином, частина вартості відчуженого відповідачем автомобіля становить 194 263, 41 грн., які позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати в розмірі 1 942,63 грн. судовий збір., 1 200 грн. вартість за висновок та 20 000 грн. правової допомоги.

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 10 лютого 2005 року сторони зареєстрували шлюб. З лютого 2022 року проживають окремо, спільне господарство не ведуть, подружні відносини між ними припинено. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року шлюб було розірвано.

За час шлюбу за спільні кошти подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було набуте таке спільне майно:

автомобіль Jeep Compass, р.н. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN код кузова НОМЕР_2 , який був відчужений ОСОБА_1 25.12.2022 року. Ринкова (дійсна) вартість автомобіля згідно висновку експерта Баранкова В.О. за №3/23 судової автотоварознавчої експертизи від 15 лютого 2023 року становить на дату оцінки 03.02.2023 року - 306 365,37 грн.;

однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була набута подружжям у спільну сумісну власність 08 лютого 2021 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 08.02.2021 року приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М., зареєстрованим в реєстрі за номером 91. Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 Ринкова (дійсна) вартість квартири згідно Висновку судового експерта Стасюк М.Ю. за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи за № 10/02/23 від 10.02.2023 року станом і в цінах на час проведення дослідження 07.02.2023 року становить 1 575 000 грн. Вартість частки кожного з подружжя в наявному на час розгляду даного спору спільному майні (однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 ) становить 787 500 грн. ( від 1 575 000 грн.) Водночас, ОСОБА_1 має компенсувати ОСОБА_2 вартість її частки у відчуженому ним автомобілі в розмірі 153 182,69 грн. ( від 306 365,37 грн.)

Оскільки квартира, яка належить подружжю на праві спільної сумісної власності, є неподільним майном, спільне користування яким є неможливим, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , в цій квартирі вона зареєструвала своє місце проживання, а спільний автомобіль, який залишився у володінні ОСОБА_1 на час розгляду справи є відчуженим, позивач пропонує такий варіант поділу спільного майна подружжя, який відповідає фактичному користуванню та розпорядженню спільним майном, що склався між подружжям: виділити ОСОБА_2 та визнати за нею право особистої власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ринковою вартістю 1 575 000 грн., стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 634 318 грн. різниці у вартості частки ОСОБА_1 в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та частки ОСОБА_2 у відчуженому автомобілі Jeep Compass, р.н. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN код кузова НОМЕР_2 . Крім того, ОСОБА_1 просить суд у задоволенні первісного позову відмовити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 6 343,18 грн. відшкодування судового збору, 18 000 грн. відшкодування витрат на проведення судових експертиз та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації у зв`язку з відчуженням спільного майна подружжя -задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частини автомобіля Jeep Compass, р.н. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN код кузова НОМЕР_2 в розмірі 153 182, 68 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 942,63 грн., витрати за виготовлення висновку в розмірі 1 200 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 як спільну сумісну власність подружжя, набуту під час шлюбу з ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Ляхар О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08 лютого 2021 року за р. №91.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 як спільну сумісну власність подружжя, набуту під час шлюбу з ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Ляхар О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08 лютого 2021 року за р. №91.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на проведення експертиз в розмірі 18 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

В іншій частині зустрічних позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі по 7 875 грн. з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бойко Н.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити; в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та компенсації вартості спільного майна подружжя: виділити ОСОБА_2 та визнати за нею право особистої власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ринковою вартістю 1 575 000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 634 318,00 грн. різниці у вартості частки ОСОБА_1 в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та частки ОСОБА_2 у відчуженому автомобілі Jeep Compass, р.н. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN код кузова НОМЕР_2 ; у задоволенні первісного позову відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 70 та 71 СК України, статті 364 ЦК України та в порушення приписів статті 263 ЦПК України не врахував викладені в постановах Верховного Суду висновки щодо застосування відповідних норм права про те, що: вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. При цьому суд не врахував, що позивач за зустрічним позовом в порядку поділу спільного майна подружжя просив припинити його право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру та стягнути з відповідачки за зустрічним позовом грошову компенсацію за цю частку, врахувавши розмір компенсації, яку ОСОБА_1 мав сплатити відповідачці за зустрічним позовом за її частку в спірному автомобілі. В той час, як позивачка за первісним позовом жодних позовних вимог щодо поділу спільної квартири не заявляла.

Вказує, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 з посиланням на наведені вище висновки Верховного Суду наполягав в судовому засіданні на тому, що залишення неподільної спільної квартири у спільній власності не позбавить ОСОБА_2 , яка фактично володіє квартирою, можливості це робити надалі. Але при цьому інший із подружжя ОСОБА_1 , який формально залишиться «нібито» співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності досягнутої між сторонами домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів. Водночас, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначав, що запропонований ним варіант поділу спільного майна не зумовить у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання, і що у такий спосіб наявний конфлікт буде повністю вичерпаний внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Вказував, що у разі задоволення судом зустрічного позву суд не позбавить відповідачку за зустрічним позовом її частки у праві на спільну квартиру, навпаки - відповідачка за зустрічним позовом стає її одноосібним власником, а через рішення про стягнення з останньої відповідної компенсації суд збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. При цьому запропонований позивачем за зустрічним позовом варіант поділу спільного майна відповідає фактичному користуванню та розпорядженню спільним майном, що склався між подружжям ( оскільки саме ОСОБА_2 є зареєстрованим власником спірної квартири та в цій квартирі зареєстровано її місце проживання, а ОСОБА_1 зареєстрований та поживає за іншою адресою) ,вирішує питання компенсації позивачці ОСОБА_2 ринкової вартості її 1/2 частки у відчуженому ОСОБА_1 без її згоди спільному автомобілі та повністю вирішує спір, який виник між подружжям щодо поділу усього обсягу спільного майна подружжя.

Посилається на те, що суд першої інстанції при визнанні права на частку за кожним із подружжя на спільну квартиру не врахував принцип диспозитивної - залишив поза увагою предмет, підстави зустрічного позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач за зустрічним позовом, а також ті обставини, що позовні вимоги про поділ спільної квартири в ідеальних частках жодна зі сторін спору не заявляла, та більше того, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 взагалі не заявляла позовних вимог про поділ спільної квартири.

Суд першої інстанції при визнанні права на частку за кожним із подружжя на спільну квартиру не звернув увагу, що таке рішення не припинило спір, а вивело його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Тобто оскаржуване судове рішення зумовило у співвласників спірної квартири потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу, користування, володіння, розпорядження цим же майном або знову звертатися до суду з відповідним позовом.

Отже, таке судове рішення не є ефективним не тільки для захисту прав та інтересів позивача а й навіть і відповідача за зустрічним позовом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання права на 1/2 частку за кожним із подружжя на спільну квартиру.

Крім того, посилається на те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, помилково стягнув з ОСОБА_1 7 875,00 грн судовий збір в дохід держави і при цьому ніяким чином не вирішив питання щодо розподілу судового збору в сумі 6 343,18 грн, сплаченого ОСОБА_3 при подачі зустрічного позову. Задовольняючи частково первісний позов, суд поклав на відповідача ОСОБА_1 сплачений позивачем ОСОБА_2 судовий збір - і навіть в більшому розмірі, ніж це встановлено законом, а задовольняючи частково зустрічний позов - вимоги статті 141 ЦПК України щодо покладення на відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам за зустрічним позовом - не виконав.

Наданий позивачем ОСОБА_2 висновок №52 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 05.03.2024 року, згідно якого ринкова ціна спільно автомобіля складає 388 526,82 грн при вирішенні даної справи судом не врахований, а ринкова вартість спільного автомобіля визначена судом на підставі наданого позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 висновку експерта Баранкова В.О. за №3/23 судової автотоварознавчої експертизи від 15 лютого 2023 року. За таких обставин суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за виготовлення висновку в розмірі 1 200 грн.

Суд не мав передбачених законом підстав зменшувати заявлені позивачем за зустрічним позовом витрати, на професійну правову допомогу з підстав їх неспівмірності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Черненок Г.І. просив рішення суду в частині стягнення грошової компенсації та розподілу спільного майна подружжя залишити без змін, а рішення суду в частині розподілу судових витрат, а саме витрат за проведення експертизи апелянтом змінити.

В судовому засіданні Представник ОСОБА_1 адвокат Бойко Н.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Черненок Г.І. не заперечував щодо доводів апеляційної скарги про скасування рішення в частині розподілу судових витрат, просив частково задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 лютого 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, починаючи з лютого 2022 року сторони проживають окремо, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

Спільною сумісною власністю подружжя є:

- автомобіль Jeep Compass, р.н. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN код кузова НОМЕР_2 , право власності було зареєстровано за ОСОБА_1 , який останнім був відчужений 25.12.2022 року;

- однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була набута подружжям у спільну сумісну власність 08 лютого 2021 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим Ляхар О.М., приватним нотаріусам Київського міського нотаріального округу від 08.02.2021 року, зареєстрованим в реєстрі №91. Право власності на квартиру зареєстроване на ім`я ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з первісним позовом ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частини автомобіля в розмірі 194 263,41 грн., вказаний розмір позивачем визначався відповідно до висновку №52 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 05.03.2024 року, відповідно якого ринкова вартість спірного автомобіля становить 388 526, 82 грн. Однак, під час розгляду справи, позивач за первісним позовом не заперечувала щодо висновку №3/23 судової автотоварознавчої експертизи від 15 лютого 2023 року, яку надав ОСОБА_1 .

В зустрічному позові ОСОБА_1 просив суд виділити ОСОБА_2 та визнати за нею право особистої власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ринковою вартістю 1 575 000 грн., стягнути з ОСОБА_2 на його користь 634 318 грн. різниці у вартості його частки в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та частки ОСОБА_2 у відчуженому автомобілі Jeep Compass, р.н. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, VIN код кузова НОМЕР_2 .

Задовольняючи частково первісний позов суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль на час розгляду справи відповідачем за первісним позовом відчужено та позивач ставить вимоги про стягнення із відповідача на її користь грошової компенсації частки вартості реалізованого автомобіля, а відтак позивач в цій частині обрала вірний спосіб захисту, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та з відповідача слід стягнути грошову компенсацію в розмірі 153 182,68 грн.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що придбана сторонами під час шлюбу квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому позовні вимоги за зустрічним позовом в частині виділення ОСОБА_2 та визнання за нею право особистої власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ринковою вартістю 1 575 000 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме: квартира підлягає поділу шляхом визнання за кожним з подружжя по частині квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

Предметом розгляду судом у цій справі було, зокрема, стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля.

Встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 відчужив рухоме майно, яке є спільним майном подружжя, без згоди ОСОБА_2 ..

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачка має право на стягнення компенсації вартості частки відчуженого майна.

Визначаючи розмір компенсації, суд врахував висновок експерта Баранкова В.О. за № 2/23 від 15 лютого 2023 року автотоварознавчої експертизи, згідно якого ринкова вартість автомобіля на дату оцінки становить 306 365,37 грн., тому розмір компенсації, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 153 182,68 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Щодо вимог зустрічного позову

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів зауважує, що поділивши спільне сумісне майно сторін, суд першої інстанції не вийшов за межі позовних вимог, які заявлялися сторонами, а врахував при визначенні варіанту поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу, тому це не є зміною позовних вимог, а є способом вирішення виниклого спору між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575 св 19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714 св 22.

Враховуючи, що ОСОБА_2 заперечувала щодо визнання за нею права особистої власності на квартиру та стягнення з неї компенсації, а також, що спірна квартира під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції була продана за згодою сторін, а кошти від її продажу були розділені між ними порівну, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 942,63 грн., витрати на виготовлення висновку 1 200 грн. та з ОСОБА_2 на користь В.П. стягнув 18000 грн. витрат, понесених за проведення експертиз. Крім того, суд вважав, що витрати на правничу допомогу, які заявлені до стягнення сторонами, є завищеними та неспівмірними з заявленими вимогами, тому стягненню на користь сторін підлягають витрати на правничу допомогу по 15 000 грн. на кожного.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

В оскаржуваному судовому рішення, судом першої інстанції вирішено питання щодо розподілу судових витрат:

1) пов`язаних із проведенням судової експертизи;

2) на професійну правничу допомогу;

3) зі сплати судового збору.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи

У апеляційній скарзі заявник посилається, зокрема, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розподілі судових витрат, пов`язаних

із проведенням судової експертизи, зокрема, суд не враховуючи висновок експерта, наданий ОСОБА_2 , стягнув понесені нею витрати з ОСОБА_1 .

Колегія суддів уважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги у цій частині.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних

з розглядом справи, віднесено витрати, пов`язані з проведенням експертизи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації вартості частини автомобіля врахував висновок автотоварознавчої експертизи, наданий ОСОБА_1 , тоді як висновок експерта, наданий ОСОБА_2 , суд першої інстанції не враховував.

Таким чином, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати понесені останньою, у зв'язку з проведенням експертизи, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, тому рішення суду в цій частині не можна вважати законним.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд першої інстанції первісний позов задовольнив частково, стягнувши на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частини автомобіля у розмірі 153 182,68 грн., відтак на її користь підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 531,83 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зустрічний позов судом першої інстанції також був задоволений частково, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частину квартири за кожним, відтак, враховуючи вартість частки у квартирі, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 343,18 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Суд першої інстанції частково задовольнив первісний позов та зустрічний позов.

В первісному позові ОСОБА_2 просила стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_1 просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 45 000 грн.

Представник ОСОБА_2 - Черненок Г.І. заперечував щодо стягнення витрат на користь ОСОБА_1 у заявленому розмірі, клопотав про зменшення витрат на правничу допомогу до 5 000 грн.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги

на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат,

які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено,

що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2025 року

у справі № 466/4361/20, провадження № 61-360св24).

Ураховуючи, що зустрічний позов задоволено частково, приймаючи до уваги клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявність підстав для часткового стягнення витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 , понесених ним під час розгляду справи судом першої інстанції, у розмірі 15 000 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправомірного стягнення на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення, стягнувши: з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 531,83 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.; з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 343,18 грн., витрати на проведення експертиз в розмірі 18 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бойко Наталії Василівни - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 531,83 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 343,18 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 18 000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: