ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Слюсар Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) через представника ОСОБА_3 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), у якому просив стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за договором позики від 06.10.2023 року у сумі 105 162,35 грн., 1 211,20 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору та на правову допомогу 11 200,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.10.2023 року між сторонами було укладено договір позики. За умовами вказаного договору, позикодавець передав позичальнику грошові кошти у сумі 120 000,00 грн., що прирівняні до іноземної валюти та за курсом АТ КБ «Приватбанк» на день укладення договору позики становить 3 243,00 доларів США. Крім того, відповідачем було складено розписку, якою підтверджено отримання грошових коштів. Умовами договору відповідач зобов`язався повернути грошові кошти у такій самій сумі, що передані йому позикодавцем у національній валюті України за комерційним курсом долара США, встановленим АТ КБ «Приватбанк» на дату платежу. Відповідач лише частково повернув кошти, які еквівалентно 722,33 долара США, але у подальшому перестав виходити на зв`язок. Станом на день подання позову, сума боргу становить: 3 243,00 доларів США - 722,33 долара США = 2 520,67 доларів США; 2 520,67 доларів США * 41,72 долара США (станом на 18.06.2025 року) = 105 162,35 грн., що змушує його звернутись до суду з даним позовом.

У судове засідання позивач не з`явився, але його представник подав заяву, у якій просив проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача, а також позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про визнання позову. В заяві просив справу розглядати у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як передбачено ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.06.2025 у справі відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 06 жовтня 2023 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали Договір позики.

За умовами п. 1.1. Договору позики, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та у строки, визначені цим договором.

Сума позики складає 120 000,00 грн., що еквівалентно згідно комерційного курсу, встановленого АТ КБ «Приватбанк» на дату підписання цього договору 3 243,00 доларів США. Позика є безвідсотковою (п. 1.2. та 1.3. Договору позики).

Як передбачено п. 2.1. та п. 2.2. Договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму позики у повному обсязі в строк до 10.04.2025 року. Повернення позики здійснюється відповідно до Графіку, наведеному в Додатку №1 до цього Договору.

Згідно п. 3.2. Договору позики, факт надання позики засвідчується підписанням позичальником даного договору письмової розписки до даного договору та свідчить про отримання суми позики у повному обсязі, а також відсутність у позичальника претензій щодо якості та кількості переданих йому коштів.

Відповідно до п. 3.3. Договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що передані йому позикодавцем у національній валюті України за комерційним курсом долара США, встановленим АТ КБ «Приватбанк» на дату платежу.

Крім того, факт отримання грошових коштів від ОСОБА_1 позичальник ОСОБА_2 підтвердив у власноручно написаній розписці від 06.10.2023 року, у якій він також зобов`язався повернути кошти у строк до 10.04.2025 року.

Про кожен факт повернення грошових коштів за даним договором позикодавець надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів (п. 3 Договору позики).

search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843245/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1#843245" title="Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003">Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу отриману суму боргу за договором позики від 06.10.2023 року.

При цьому, відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

У даному випадку за договором позики відповідач отримав грошові кошти у гривні і зобов`язавсь їх повернути саме у гривні за комерційним курсом долара США, встановленим АТ КБ «Приватбанк» на дату платежу.

При цьому, сторона позивача визначила еквівалент суми за комерційним курсом долара США, встановленим АТ КБ «Приватбанк» станом на 18.06.2025 року (день складання позовної заяви).

Відповідач подав до суду заяву в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі, чим підтвердив факт невиконання ним зобов`язань за договором позики.

Згідно наданих позивачем квитанцій, ОСОБА_2 здійснював наступні перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 : 09.02.2024 року повернення 2 800,00 грн., 22.01.2024 року 4 000,00 грн., 13.04.2024 року 3 000,00 грн., 10.05.2024 року 3 000,00 грн., 03.01.2024 року 3 000,00 грн., 13.12.2023 року 3 000,00 грн., 12.03.2024 року 3 000,00 грн., 27.02.2024 року 3 000,00 грн., 05.12.2023 року 3 000,00 грн., а всього 27 800,00 грн.

За наданим стороною позивача розрахунком, 27 800,00 грн. станом на дату здійснення конкретного платежу становить 722,33 доларів США.

Сума неповернутих коштів становить: 3 243,00 доларів США - 722,33 долара США = 2 520,67 доларів США; 2 520,67 доларів США * 41,28 долара США (станом на 15.09.2025 року) = 104 053,26 грн.

На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти боргу за договором позики від 06.10.2023 року у сумі 104 053,26 грн., що є наслідком часткового задоволення позову.

Згідно ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1 211,20 грн.

Крім того, у позовній заяві позивач зазначив, що понесені ним судові витрати включають в себе, крім судового збору, витрати за правову допомогу, згідно ст. 137 ЦПК України, у розмірі 11 200,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано: копії Договору №18/03/24 про надання правничої допомоги від 18.03.2024 року, Акту приймання-передавання наданих послуг до Договору №18/03/24 про надання правничої допомоги від 18.03.2024 року, датований 18.06.2025 року, рахунку-фактури №110625 від 18.06.2025 року, платіжної інструкції про перерахування зазначених коштів, ордеру про надання правничої допомоги серії АІ №1924352, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №5557/10.

За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 911/3586/21, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Звернення до суду з позовами про стягнення заборгованості за договором позики носить масовий характер. З цих підстав суд вважає, що послуги адвокатів за даною категорією справ є стандартними послугами і тому не потребують великих професійних затрат. Витрати на послуги адвоката в розмірі 11 200,00 грн. за даною справою є неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатами робіт.

За таких обставин, враховуючи часткове задоволення позову, суд прийшов до висновку про можливість зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягнення з відповідача до 3 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 192, 207, 526, 533, 612, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 128, 133, 137, 141, 211 223, 263, 265, 273, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти боргу за договором позики від 06.10.2023 року у сумі 104 053,26 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 211,20 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.А. Осаулова

Рішення суду виготовлено 15.09.2025 року