ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1461/24

Провадження № 22-ц/820/1810/25

мельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), П`єнти І.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідача Вонсович О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним і скасування заборгованості по несанкціонованим транзакціям за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», банк) про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним і скасування заборгованості по несанкціонованим транзакціям.

ОСОБА_2 зазначила, що вона є споживачем банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» і використовує застосунок «Приват24».

8 жовтня 2023 року о 18 годині невідома особа через термінал 01080209 здійснила незаконний переказ з її карткового рахунку кредитних коштів в сумі 40 955 грн 60 коп. Того ж дня (8 жовтня 2023 року) позивачка заблокувала кредитну картку, а 9 жовтня 2023 року подала органам національної поліції заяву про вчинення щодо неї шахрайських дій, у зв`язку з чим було зареєстровано кримінальне провадження. Позивачка не укладала з банком кредитний договір, не отримувала кредитні кошти та не здійснювала переказ цих коштів. Водночас вона не уповноважувала інших осіб на вчинення таких дій, не передавала стороннім особам мобільний телефон і пароль доступу до застосунку «Приват24».

Наразі АТ КБ «Приватбанк» нарахувало позивачці заборгованість за кредитним договором і висунуло їй вимогу про погашення цієї заборгованості. Оскільки кредитний договір між банком і позивачкою укладено всупереч її волі, то цей договір підлягає визнанню недійсним, а нарахована заборгованість підлягає скасуванню.

За таких обставин ОСОБА_2 просила суд:

визнати кредитний договір б/н від 8 жовтня 2023 року, що укладений між АТ КБ «Приватбанк» і невідомою особою від її імені, недійсним;

скасувати нараховану АТ КБ «Приватбанк» за період з 8 жовтня 2023 року по день ухвалення рішення по належному їй картковому рахунку НОМЕР_1 за договором б/н від 8 жовтня 2023 року заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 41 391 грн 64 коп. несанкціонованих транзакцій та процентів, нарахованих на 41 391 грн 64 коп. несанкціонованих транзакцій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2025 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що за договором про надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» відкрило ОСОБА_2 банківські рахунки, операції за якими здійснювалися позивачкою із використанням платіжних карток через мобільний застосунок «Приват24». 8 жовтня 2023 року ОСОБА_2 здійснила вхід у застосунок із належною авторизацією, а саме із застосуванням особистих логіну, паролю та фінансового номера телефону, після чого на її ім`я було відкрито кредитний рахунок і видано віртуальну картку. Переказ коштів з кредитного рахунку ОСОБА_2 здійснений після ідентифікації електронного платіжного засобу та ідентифікації її як володільця рахунку. ОСОБА_2 розголосила третім особам інформацію, що давала їм можливість доступу до платіжного засобу та здійснення операцій за рахунком, а тому банк не повинен нести відповідальність за цією операцією.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не здійснювала операцій із переказу коштів з кредитного рахунку та не передавала третім особам коди доступу до цього рахунку. Звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів із заявою щодо шахрайства та до суду з даним позовом свідчать про добросовісність її поведінки, а банк не довів, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відтак вина ОСОБА_2 у незаконному переказі кредитних коштів відсутня.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

3 листопада 2021 року АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 підписали анкету-заяву клієнта фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, внаслідок чого між ними був укладений договір про надання банківських послуг.

На виконання умов цього договору банк відкрив ОСОБА_2 поточний рахунок, а ОСОБА_2 могла здійснювати керування цим рахунком через застосунок «Приват24» із використанням дистанційних каналів зв`язку за фінансовим номером телефону.

8 серпня 2023 року о 17:58 ОСОБА_2 через застосунок «Приват24» звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з метою відкриття та обслуговування поточного рахунку, емісії та обслуговування платіжного інструмента, споживчого кредитування. У такий спосіб сторони уклали договір комплексного банківського обслуговування, складовою частиною якого є договір банківського рахунку та кредитний договір.

За умовами цього договору банк відкрив ОСОБА_2 поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу за дебетово-кредитовою схемою, та видав їй платіжну картку. Для користування кредитним рахунком АТ КБ «Приватбанк» видало ОСОБА_2 віртуальну платіжну картку № НОМЕР_2 «Універсальна UNIONPay».

8 серпня 2023 року о 17:59 з кредитного рахунку ОСОБА_2 було списано 40 955 грн 60 коп. (сума у валюті операції 1 023 євро 89 євроцентів). Грошові кошти з картки № НОМЕР_2 були переказані шляхом ручного вводу номеру картки, строку дії та CVV-коду на сервісі компанії SWAP.gg_B.V., термінал 01080209, процесінг Литовського банку.

Того дня ОСОБА_2 звернулася до контакт-центру АТ КБ «Приватбанк» з приводу незаконного списання коштів із її карткового рахунку, після чого банк о 18:35 заблокував кредитну картку.

9 жовтня 2023 року ОСОБА_2 подала органам національної поліції заяву про викрадення коштів з її карткового рахунку. За наслідком звернення місцевий відділок поліції вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про заволодіння невстановленою особою грошовими коштами з банківського рахунку ОСОБА_2 та відкрив кримінальне провадження №0001590 за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України.

10 серпня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» надіслало ОСОБА_2 претензію №SAMDNWFC1 від 31 липня 2024 року про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 51 515 грн.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Преамбулою Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) визначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 4 Закону №1023-ХІІ споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (стаття 203 ЦК України).

В силу статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина перша статті 1066 ЦК України).

Згідно зі статтею 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження (частина перша статті 1071 ЦК України).

Із положень статті 1073 ЦК України слідує, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною двадцятою статті 38 Закону України від 30 червня 2021 року №1591-IX «Про платіжні послуги» (далі Закон №1591-IX) визначено, що користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором; зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом; не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону №1591-IX порядок виконання операцій з використанням наданих користувачу платіжних інструментів та обмеження щодо таких операцій визначаються договором між надавачем платіжних послуг та користувачем з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

За змістом частини першої статті 67 Закону №1591-IX надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.

Із положень статті 68 Закону №1591-IX слідує, що електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції; будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій).

Як передбачено частиною першою статті 86 Закону №1591-IX, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.

Постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164 затверджено Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, яким встановлені загальні вимоги Національного банку до емісії/еквайрингу платіжних інструментів, що емітуються (уключаючи електронні платіжні засоби, передплачені платіжні інструменти), та здійснення розрахунків з їх використанням.

В силу цього Положення:

- платіжний інструмент може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, потрібну для ініціювання платіжної операції. Платіжний інструмент, за допомогою якого можна ініціювати платіжну операцію, має давати змогу ідентифікувати емітента. Платіжний інструмент (крім передплаченого платіжного інструменту), за допомогою якого можна ініціювати платіжну операцію, має бути персоналізований емітентом (пункт 23);

- платіжні інструменти використовуються для ініціювання платіжних операцій з рахунків та/або електронних гаманців, відкритих у надавачів платіжних послуг відповідно до законодавства України (пункт 103);

- користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень; надати емітенту інформацію для здійснення контактів у порядку, визначеному договором (пункт 136);

- емітент зобов`язаний: забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення); зберігати інформацію, надану користувачем для здійснення контактів із ним, протягом строку дії договору; забезпечити користувачу можливість безоплатно в будь-який час повідомити емітента про втрату платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації та не допускати будь-якого використання платіжного інструменту після отримання такого повідомлення; забезпечити користувачу можливість у будь-який час повідомити емітента про потребу розблокування або заміни (перевипуску) платіжного інструменту; повідомляти користувача про виконання операцій з використанням платіжного інструменту; реєструвати та протягом строку, передбаченого нормативно-правовими актами Національного банку, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування емітентом користувача та користувачем емітента, надавати користувачу таку інформацію за його письмовим зверненням. Емітент зобов`язаний зазначити дату і час одержання повідомлення користувача про втрату платіжного інструменту під час реєстрації повідомлення (пункт 138);

- емітент у разі невиконання ним обов`язку з інформування користувача про виконані операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від виконання таких операцій. Обов`язок емітента щодо повідомлення користувача про виконані операції з використанням платіжного інструменту користувача є виконаним у разі: інформування емітентом користувача про кожну виконану операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем; відмови користувача від отримання повідомлень емітента про виконані операції з використанням платіжного інструменту користувача, про що зазначено в договорі з користувачем (пункт 139);

- користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом (пункт 140);

- емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення) (пункт 141);

- власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (пункт 146).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права. Невідповідність вчиненого сторонами правочину нормам закону є підставою для визнання цього правочину недійсним.

У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами.

Споживачі фінансових послуг набувають права та обов`язки за відповідними договорами банківського обслуговування. Водночас під час укладення, зміни, виконання та припинення таких договорів споживачі мають право на якість наданих послуг і захист своїх прав.

За правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець (банк або інша фінансова установа) бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

У свою чергу договір банківського рахунку є консенсуальною та двосторонньою угодою, при укладенні якої банк бере на себе зобов`язання прийняти та зарахувати на рахунок клієнта належні йому грошові кошти, а також виконувати грошові операції по рахунку за розпорядженням клієнта.

Кошти з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність отримувача, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк, у свою чергу, в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо).

За допомогою електронного платіжного засобу (платіжної карти) клієнт має можливість ініціювати переказ коштів із свого рахунку на рахунки інших осіб із використанням платіжних систем і за допомогою дистанційних каналів зв`язку.

При цьому клієнт зобов`язаний: не допускати використання електронного платіжного засобу сторонніми особами; забезпечити неможливість отримання третіми особами інформації про логін, пароль, картковий пароль, ПІН, CVV2, строк дії та номер платіжної картки, а також іншої авторизаційної та ідентифікаційної інформації, яка надає доступ до банківського рахунку; забезпечити захист свого мобільного телефону та SIM-карти, які використовуються ним під час дистанційного банківського обслуговування; негайно повідомляти банк про помилкові та неналежні перекази.

Невиконання клієнтом цих обов`язків унеможливлює відповідальність банку за неналежне списання коштів із банківського рахунку клієнта.

Якщо дії або бездіяльність клієнта призвели до втрати або використання третіми особами інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за банківським рахунком, то відповідальність за такі операції несе особисто клієнт, а банк не несе відповідальності за збитки, завдані клієнту, від цих операцій.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 4 жовтня 2024 року у справі №337/6010/23 виснував, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу. Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 березня 2025 року у справі №591/8927/23 зазначено, що лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 серпня 2023 року (справа №176/1445/22) зазначив, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У цій же справі Верховний Суд зауважив, що враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Зібрані докази достовірно вказують на те, що ОСОБА_2 є користувачем банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» через застосунок «Приват24».

Згідно з матеріалами службової перевірки щодо шахрайських дій відносно ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 114-121) 8 серпня 2023 року о 17:55 зафіксовано вхід в акаунт ОСОБА_2 з нетипового пристрою моделі ONEPLUS A5000|ONEPLUS з IP адреси: НОМЕР_3 , login НОМЕР_4 (фінансовий номер позивачки).

Відновлення доступу у застосунок з нетипового пристрою відбувся без зміни пароля. Фінансовий номер телефону до проведення даної операції не змінювався. Вхід у застосунок здійснено з правильним введенням ПІН-коду до картки, авторизація користувача підтверджена дзвінком банку (посилена автентифікація).

Тоді ж о 17:59 з рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_2 було списано 40 955 грн 60 коп. (сума у валюті операції 1 023 євро 89 євроцентів). Грошові кошти з картки № НОМЕР_2 були переказані шляхом ручного вводу номеру картки, строку дії та CVV-коду на сервісі компанії SWAP.gg_B.V., термінал 01080209, процесінг Литовського банку. Операцію проведено з підтвердженням (посиленою автентифікацію). На момент здійснення транзакції (17:59) була активна сесія на типовому для клієнта пристрої СРН2269|ОРРО (вхід о 17:56).

До блокування карти 219880 ОСОБА_2 грошові кошти були списані з банківського рахунку.

Носій інформації (CD-диск) (т. 1 а.с. 108) містить запис розмови оператора контакт-центру АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_2 , у якій остання підтвердила свій вхід у застосунок «Приват24» з нетипового девайсу ONEPLUS A5000|ONEPLUS без зміни логіна та пароля.

Під час допиту як потерпілої в ході досудового розслідування ОСОБА_2 пояснила, що після того, як невідома особа по телефону повідомила їй про намагання списати кошти з її карткового рахунку, вона повідомила цій особі всю запитувану інформацію (т. 1 а.с. 104-106).

Отже банк довів перед судом, що ОСОБА_2 розголосила третім особам інформацію, що дало змогу останнім виконати платіжну операцію від імені позивачки з використанням електронного платіжного засобу. Водночас дії ОСОБА_2 не можуть бути визнані добросовісними, оскільки на час блокування нею платіжної карти та звернення до правоохоронних органів кредитні кошти вже були списані з її рахунку.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_2 сприяли вчиненню невстановленими особами операцій по списанню коштів з її кредитного рахунку, а тому на банк не може бути покладено зобов`язання скасувати нараховану заборгованість за кредитним договором.

Також суд правомірно керувався тим, що підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, а права ОСОБА_2 як споживача банківських послуг не порушені.

Посилання ОСОБА_2 на те, що зняття коштів з її карткового рахунку сталося з вини банку, який допустив бездіяльність і порушив умови договору банківського обслуговування, суперечать фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на правові висновки, Верховного Суду щодо відповідальності надавача платіжних послуг за неправомірне списання сторонніми особами коштів з рахунків клієнтів, є безпідставними, оскільки в названих справах і справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, за обставинами справ, у яких Верховний Суд висловив правову позицію, факт сприяння користувачів банківських рахунків невстановленим особам незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції з переказу коштів, не був доведений. У той час як у справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, ця обставина підтверджується належними та допустимими доказами.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

І.В. П`єнта

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Сосна О.М.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27