ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 643/16708/24

провадження № 22-ц/818/3445/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2025 року в складі судді Кіндера В.А.

в с т а н о в и в:

У грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 20.12.2006 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності від 19.12.2006, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за реєстровим № 2674, діяла ОСОБА_2 , одержали від ОСОБА_4 в позику 30900 доларів США та зобов`язались повернути позичені кошти не пізніше 20.05.2007, про що був укладений договір позики.

В п. 1 договору позики сторони досягли домовленості про повернення позичених коштів частинами (з розстроченням) у визначені умовами договору порядку та строки, а саме: не пізніше 20.01.2007 650 доларів США; не пізніше 20.02.2007 650 доларів США; не пізніше 20.03.2007 650 доларів США; не пізніше 20.04.2007 650 доларів США; не пізніше 20.05.2007 28300 доларів США.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань, відповідачі передали позивачу в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 20.12.2006 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. за реєстровим № 2689.

Встановлений договором позики строк виконання відповідачем зобов`язання з повернення позичених у позивача коштів скінчився 20.05.2007. Однак, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали та замість належних до повернення 30900 доларів США повернули лише 2930 доларів США наступними частковими поверненнями: 20.01.2007 на суму 610 доларів США; 20.02.2007 на суму 610 доларів США; 20.03.2007 - на суму 610 доларів США; 21.04.2007 - на суму 500 доларів США; 20.05.2007 - на суму 600 доларів США. Отже, неповернутою залишалась сума позичених боржниками коштів у розмірі 27 970 доларів США.

16.12.2016 між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). За цим договором ОСОБА_4 як первісний кредитор (цедент) передав позивачу ОСОБА_1 , а останній як новий кредитор (цесіонарій) одержав право вимоги та став іпотекодержателем за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики. В силу норм ст. ст. 512, 517 ЦК України, 16.12.2016 ОСОБА_1 набув права позикодавця за укладеним відповідачами з ОСОБА_4 . Договором позики, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за № 2687 та права Іпотекодержателя за укладеним в його забезпечення іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за № 2689.

Проценти за користування відповідачами позиченими коштами за період з моменту укладення 20.12.2006 Договору позики по день пред`явлення цього позову 23.12.2024 розраховані позивачем за періодами в залежності від суми залишку неповернутої частини позики та встановленої Національним банком України» у відповідних періодах часу облікової ставки та складає 65215 доларів США.

Позивачем розраховано три проценти річних простроченої повернення суми позики за 6427 днів у період з 20.05.2007 по 23.12.2024 та дорівнює сумі в 14775 доларів США.

У пункті 3 Договору позики сторони домовилися, що за прострочення виконання зобов`язання з повернення позики позичальники повинні сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 800 грн за кожен день прострочення: при прострочці сплати останнього платежу - починаючи з 21.06.2007. Сума нарахованої неустойки за прострочення відповідачами повернення позичених коштів розрахована позивачем за 6 395 днів у період з 21.06.2007 по 23.12.2024: 6 395 днів прострочення х 800 грн. 00 коп. щоденної неустойки становить 5 116 000,00 грн. Оскільки після спливу строку виконання відповідачами їхнього зобов`язання з повернення позичених коштів за Договором позики відповідачі здійснили на користь позивача низку платежів в загальному розмірі 14805 грн. 06 коп., розмір належної до стягнення з відповідачів на користь позивача встановленої сторонами в Договорі позики неустойки за період з 21.06.2007 по 23.12.2024 за вирахуванням загальної суми сплачених у період з 21.06.2007 по 23.12.2024 відповідачами на користь позивача коштів в рахунок неустойки коштів складає 5 101 194,94 грн.

Крім того, позивач воліє задовольнити свої вимоги за Договором позики, 20.12.2006 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гриценком Є. В. за № 2687, за рахунок предмета іпотеки за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за № 2689, - із застосуванням визначеної положеннями ст. 41 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на нього шляхом його продажу на електронних аукціонах.

Просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 2687, що складається з неповернутої частини позичених коштів в сумі 27 970 доларів США, процентів за користування позиченими коштами в сумі 65 215 доларів США, трьох процентів річних у сум 14 775 доларів США та неустойки в сумі 5 101 194,94 грн;

в рахунок вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за Договором позики від 20.12.2006 в розмірі 107 960 доларів США та 5 101 194,69 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20.12.2006 посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є.В. за реєстровим № 2689, - належну ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 із застосуванням визначеної ст. 41 Закону України «Про іпотеку» процедури шляхом продажу на електронних аукціонах за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу;

на період до реалізації передати і предмет іпотеки за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, 20 грудня 2006 року посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є.В. за реєстровим № 2689, - належну ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_1 на підставі ст. 34 Закону України «Про іпотеку»;

покласти на відповідачів судові витрати по справі, а саме: витрати на правничу допомогу у розмірі 13600,00 грн та судового збору у розмірі 16936,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд проігнорував той факт, що сторони договору про відступлення права вимоги прямо передбачили повний перехід прав від первісного кредитора до нового кредитора, зокрема у питанні щодо права вимоги до боржників про повернення позичених коштів, сплату на його користь процентів за користування позикою, а також штрафів, пені, неустойки та будь-яких інших платежів, передбачених договором і законом за несвоєчасне виконанням зобов`язань. Зазначив, що відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення неустойки (штрафу) суд першої інстанції неправильно застосував норми законодавства та судову практику, адже наведені ним положення відносяться до нарахування процентів після визначеного договором строку користування. Тобто ці норми жодним чином не стосуються договірної неустойки як окремого інституту забезпечення виконання зобов`язання. Зі змісту договору позики вбачається, що сторони передбачили неустойку в розмірі 800,00 грн за кожен день прострочення зобов`язання, починаючи з 21 червня 2007 року. Тобто умовами договору прямо встановлено застосування неустойки не в загальному порядку, а як наслідок порушення строку остаточного повернення позики, що визначений сторонами до 20 травня 2007 року включно. Отже, обов`язок сплатити неустойку настає не внаслідок нарахування процентів або інфляційного механізму, а у наслідок порушення строку виконання зобов`язання, якщо таке передбачено договором, і саме така ситуація має місце у цій справі. Суд першої інстанції безпідставно вказав, що період з 20 січня 2007 року по 20 травня 2007 року вважається періодом прострочення зобов`язання. Однак із умов договору однозначно випливає, що протягом цього часу діяла передбачена договором розстрочка виконання зобов`язання, а зобов`язання підлягало виконанню відповідно до визначеного графіку. Прострочення настало лише після 20 травня 2007 року, тобто з 21 червня 2007 року, як і передбачено договором для цілей нарахування неустойки. Тобто суд першої інстанції фактично не дослідив один з ключових документів по справі, через що ним було протиправно відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення трьох процентів річних, а отже порушено його права. Посилався на те, що вперше в судовій практиці практична реалізація іпотекодержателем його права на звернення стягнення на іпотечне майно за виконавчим написом з`явилася лише в 2016 році. При цьому, до цього моменту загальноприйнятим вважалася правова думка про те, що виконавчі написи вчиняються лише в договорах, що безпосередньо встановлюють заборгованість. На звернення до нотаріуса за вчиненням такого напису ніяка позовна давність не застосовується, а за вчиненням звичайного виконавчого напису до нотаріуса вчасно звернувся ще первісний кредитор. Тобто кредитор не мав жодної об`єктивної можливості передбачити подальші законодавчі зміни, пов`язані з реалізацією масштабної судової реформи. Вважав, що позовна давність пропущена не була, але абсолютно точно обставини беззаперечно є об`єктивними, істотними та поважними, що обґрунтовують поважність причин такого пропуску строку позовної давності задля звернення до суду з даним позовом. Він не звертався до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки виключно у зв`язку з тим, що очікував на вирішення справи № 643/2563/23. Тобто до моменту, коли він був змушений звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у нього об`єктивно не існувало необхідності вчиняти такі дії. Вказав, що загальна вартість наданих йому адвокатом послуг у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції станом на момент звернення до суду з апеляційною скаргою складає 15 300,00 грн.

02 липня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважали рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми боргу є обґрунтованими, оскільки відповідачі не виконали своїх зобов`язань з повернення позики, проте позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.12.2006 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , діючої від свого власного імені та від імені ОСОБА_3 (на підставі довіреності, посвідченої 19.12.2006) укладено договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність позичальника, а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 30900 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 30900 доларів США не пізніше 20 травня 2007 року, а саме не пізніше 20.01.2007 650 доларів США; не пізніше 20.02.2007 650 доларів США; не пізніше 20.03.2007 650 доларів США; не пізніше 20.04.2007 650 доларів США; не пізніше 20.05.2007 28300 доларів США останній платіж.

Пунктом 4 договору передбачено, що за прострочку виконання зобов`язання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф в розмірі 800 грн за кожен день прострочки (а.с.8 том 1).

20.12.2006 ОСОБА_2 , діючи від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 19.12.2006, уклала з ОСОБА_4 договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., як засіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 20.12.2006.

Відповідно до п.1, п. 2 цього договору, при виникненні у Іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель має право за власним вибором продати предмет іпотеки або обернути його у свою власність в рахунок виконання забезпеченого зобов`язання. Предметом договору виступає квартира АДРЕСА_1 .

У пункті 6 договору вказано, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобов`язання щодо повернення позики за договором позики, право звернення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення (а.с.9 том 1).

21.01.2009 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. вчинено виконавчий напис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким запропоновано звернути стягнення на квартиру ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задовольнити вимоги ОСОБА_4 в сумі 237 930,00 грн, що еквівалентно 30 900 доларів США (а.с.101, 129 том 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.01.2009, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 317, ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 20.12.2006 № 2692 та ОСОБА_3 (підстава вчинення дій не зазначена в договорі), продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 за 250 000,00 грн (а.с.96 том 1).

11.09.2009 ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., на підставі якого ОСОБА_4 та ОСОБА_6 набули право власності по частині квартири АДРЕСА_1 (а.с.97-100 том 1).

16.12.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). За цим договором ОСОБА_4 як первісний кредитор (цедент) передав ОСОБА_1 , а останній як новий кредитор (цесіонарій) одержав право вимоги та став іпотекодержателем за іпотечним Договором про задоволення вимог іпотекодержавтеля, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань з повернення боргу за Договором позики.

Відповідно до п. 2 Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 16.12.2016 за № 309, за цим Договором до Нового кредитора (цесіонарія) перейшли всі права Первісного кредитора (цедента) в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, в тому числі всі майнові права.

Цей Договір укладений з одночасним відступленням прав за Основним зобов`язанням (договором основного зобов`язання) - Договором позики, 20 грудня 2006 року посвідченим ПН ХМНО Гриценком Є. В. за реєстровим № 2687. Сторони домовились, що відступлення прав за Іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Цей договір укладається з одночасним набуттям Новим кредитором права (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника виконання на його користь всіх без винятку зобов`язань, передбачених Основним договором (договором основного зобов`язання) в сумі, обсягах та з урахуванням встановлених ним фактів. Новий кредитор набуває право вимоги до боржників про повернення позичених коштів, сплату на його користь процентів користування позикою, а також штрафів, пені, неустойки та будь-яких інших платежів, передбачених договором і законом за несвоєчасне виконанням Боржником зобов`язань, навіть якщо вони прямо не згадані в цьому Договорі відступлення права вимоги або в Основному договорі (договорі основного зобов`язання), але передбачені цивільним законодавством або звичаями ділового обороту (а.с.10 том 1).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 264540837 від 06.07.2021 щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 вбачається, що 27 жовтня 2016 року на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна серії та № 03-24/10-16, виданого 24.10.2016 ТОВ «АН Естейт-Сервіс» ОСОБА_4 , ОСОБА_6 зареєстровано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості «Естейт-Сервіс» (а.с.85-90 том 1).

Аналогічна інформація міститься в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 410575947 від 30 січня 2025 року (а.с.63-65 том 1).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 у справі № 643/16323/14-ц поновлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строк на звернення до суду з позовом, визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 20 грудня 2006 року за реєстраційним номером № 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ; визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, реєстраційний номер № 414, посвідчений 21 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 30 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., реєстраційний номер № 317, укладений між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_2 за довіреністю від 20 грудня 2006 року, та ОСОБА_5 ; визнано недійсним договір міни квартири, посвідчений 11 вересня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , відповідно до якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 прийняли у власність у рівних частках кожний по частині квартири у порядку обміну на 82/100 частини житлового будинку АДРЕСА_3 та частину квартири АДРЕСА_4 ; визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частині за кожною на квартиру АДРЕСА_1 , вирішено питання щодо судових витрат (а.с.177-188 том 1).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 у справі № 643/16323/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 змінено: в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 20 грудня 2006 року за реєстровим номером № 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності, по частині за кожною, на квартиру АДРЕСА_1 - скасовано і в задоволенні цих вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. В інший частині рішення залишено без змін (а.с.189-198 том 1).

Постановою Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 643/16323/14-ц (провадження № 61-9477св18) касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 21.12.2015 в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25.10.2016 в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гриценко Є.В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г.І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В.А., про поновлення строку на звернення до суду, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів купівлі-продажу і міни недійсними, залишені без змін (а.с.199-210 том 1).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Матеріали справи свідчать про те, що сторони у справі 20 грудня 2006 року уклали договір позики, відповідно до умов яких ОСОБА_4 передав у борг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30900,00 доларів США.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

20 травня 2007 року сплив встановлений договором позики термін виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зобов`язань з повернення позивачу отриманих у борг коштів, проте позику повернуто лише на суму 5986,00 доларів США, неповернутими залишилися позичені кошти у розмірі 24917,00 доларів США, що також не оспорюється позивачем в апеляційній скарзі.

За частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статей525,526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк.

Статтею 545ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт:

має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист;

у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту;

самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим.

Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту.

Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. У позасудовому порядку захист суб`єктивного права також нерозривно пов`язується із фактором часу, про що свідчить зміст статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. У силу положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин.

З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку.

Підстави зупинення та переривання позовної давності визначені у статтях 263,264 ЦК України.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Зазначене вище свідчить, що вчинення нотаріусом виконавчого напису або визнання його таким, що не підлягає виконанню, не впливають на переривання позовної давності або зупинення її перебігу.

Звернення особи до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису є певною мірою ризиком, пов`язаним, у тому числі, із пропуском позовної давності. Однак особа сама вирішує як їй здійснювати захист своїх прав, в судовому або ж позасудовому порядку.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Тлумачення статей 18,256,261,264,267 ЦК України свідчить, що:

початок перебігу позовної давності за позовами про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Тобто, цивільне право кредитора є порушеним з моменту невиконання зобов`язання;

вчинення нотаріусом виконавчого напису не впливає на перебіг позовної давності, а саме не перериває та не зупиняє її перебіг;

визнання судом виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не впливає на перебіг позовної давності;

визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме по собі не є поважною причиною пропуску позовної давності;

звернення до однієї форми (одного способу) захисту жодним чином не впливає на перебіг позовної давності, яка і є однією з тих обставин, що можуть перешкодити захисту в іншій формі чи іншим способом. Особа, яка вдалася до юрисдикційної форми захисту свого права нотаріусом в порядку вчинення виконавчого напису (стаття 18 ЦК України) і пропустила позовну давність для звернення до суду з позовом для захисту цього ж права, не може виправдовуватися тим, що вона захищалася в позасудовому порядку.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20, (провадження № 61-13760 сво 21), Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/25132/18.

Саме позивач повинен довести поважність характеру тієї чи іншої причини, а не інші учасники, адже це в його інтересах, щоб суд визнав поважними причини пропуску позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що питання поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) і вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається впливу» позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність і всі правила щодо початку її перебігу, зупинення, переривання, наслідків спливу тощо. За змістом частини першої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності пов`язане з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування іпотеки. Переривання позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Тому вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням (основна) і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки (додаткова) є різними. Застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою закон не передбачає.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 15 листопада 2023 року у справі № 750/1642/22.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц,від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц,від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-цтощо).

У справі, що переглядається, право позивача на позов виникло 20 травня 2007 року із настанням строку повернення позики за договором, і з цього моменту почався перебіг позовної давності. Також з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло й право на звернення до суду із позовом за захистом своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором позики.

З урахуванням того, що у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було встановлено, що вони здійснювали платежі кредитору за договором позики, зокрема, останній 15 листопада 2008 року, а також про здійснення таких платежів та їх зарахування у рахунок погашення неустойки вказував й позивач у позовній заяві, позовна давність спливла 15 листопада 2011 року.

Звернувшись до суду із цим позовом у грудні 2024 року позивач пропустив позовну давність більше ніж на десять років.

Щодо причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 посилався на те, що існував виконавчий напис, вчинений нотаріусом 21 січня 2009 року.

Однак, позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права з часу, коли закінчився строк виконання договору, незалежно від того, чи звертався він після закінчення такого строку до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав.

Звернення до нотаріуса за захистом прав, вчинення виконавчого напису, звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, а також подальше визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не можна вважати поважними причинами пропуску позовної давності, оскільки кредитор, який обрав саме такий позасудовий спосіб захисту порушеного права, має усвідомлювати й наслідки такого вибору.

Ризики, пов`язані з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зверненням стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку несе саме особа, яка обрала позасудовий спосіб захисту. У разі пропуску строку позовної давності кредитор не може виправдовуватися тим, що він захищався в позасудовому порядку.

Тривалий розгляд спору за участі сторін не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом раніше та захистити своє порушене право.

Причини пропуску позовної давності в цьому випадку пов`язані з обставинами, що залежать повністю від дій та вибору позивача.

Інших обставин, які унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, позивач не навів.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 643/5864/23 (провадження № 61-1066св24).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання причин пропуску позивачем позовної давності поважними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, адже строк позовної давності ним пропущений без поважних причин, а обрання позасудового способу захисту такою причиною не є та не зупиняє і не перериває строк позовної давності.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення основного боргу за договором позики у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не підлягають стягненню з відповідача відсотки за користування позикою, нараховані позивачем на підставі вимог статті 1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки позика отримана в іноземній валюті, а чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що облікова ставка Національного банку України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого Національний банк України встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління Національного банку України та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки Національного банку України, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому зазначена норма права та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України, гривню, буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, варто мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18, Верховним Судом у постановах від 20 липня 2022 року у справі № 757/27034/19-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20.

До того ж, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54), від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Як вбачається з договору позики від 27 червня 2007 року відповідач отримав позику в іноземній валюті без обумовлення розміру і порядку сплати процентів від суми позики. За таких обставин положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані.

Отже, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення відсотків за користування позикою, нарахованих на суму боргу в іноземній валюті, та, зокрема, поза межами строку надання позики, задоволенню не підлягають за безпідставністю.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що до таких позовних вимог наслідки спливу строку не застосовуються, оскільки вони є необґрунтованими.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 3% річних та неустойки судова колегія виходить з наступного.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

За змістом пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України одним із правових наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки.

Згідно з частиною 2 статті 549 ЦК України і частиною 3 статті 550 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником.

Неустойка випливає з основного зобов`язання та є додатковим зобов`язанням, що поділяє долю основного зобов`язання (основного боргу), позаяк втрата права на судовий захист щодо основної позовної вимоги має наслідком втрату права на судовий захист і щодо додаткових позовних вимог.

Конструкція статті 549 ЦК України розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування неустойки у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17.

Як вбачається з правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 14-318цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суд відмовив ОСОБА_1 у стягненні суми боргу за договором позики внаслідок спливу позовної давності. Оскільки позикодавець пропустив позовну давність, яка застосована судом, то три проценти річних та неустойка нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Крім того, неустойка нарахована, зокрема, поза межами строку надання позики. Тому в задоволенні цих позовних вимог також слід відмовити за їх безпідставністю. Наслідки спливу строку позовної давності до цих вимог також не застосовуються.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правової підстави для стягнення з відповідачів процентів та штрафу у зв`язку з відсутністю у нього обов`язку у грошовому зобов`язанні за договором позики.

ОСОБА_1 втратив право вимоги до позичальників про стягнення заборгованості через пропуск позовної давності, тому є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки такий вид забезпечення кредитного зобов`язання як звернення стягнення на іпотеку є додатковою вимогою щодо вимоги про стягнення коштів за договором позики (частина 1 статті 266 ЦК України).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 червня 2025 року Заяву ОСОБА_1 про розстрочення сплати судового збору задоволено, розстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 25444,50 грн. (5000 грн до 10 червня 2025 року; 5000 грн до 01 липня 2025 року, 5000 грн до 22 липня 2025 року, 5000 грн до 12 серпня 2025 року, 5444,50 грн до 02 вересня 2025 року), але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 25444,50 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 25444,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова