Справа № 2/593/11/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2025 р. Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Данилів О.М.

при секретарі Паньків М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.БережаниТернопільської області цивільну справу за позовом, поданим представником позивача - адвокатом Дарморіс Оксаною Маркіянівною в інтересах ОСОБА_1 до Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут про визнання незаконним та скасування наказу Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут за № 378-к від 23 грудня 2020 року про припинення трудового договору, поновлення позивачки на роботі і стягнення на її користь втраченого заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ :

17 серпня 2022 року представник позивачки - адвокат Дарморіс Оксана Маркіянівна в інтересах ОСОБА_1 звернулась в Бережанський районний суд Тернопільської області із позовом до Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут про визнання незаконним та скасування наказу № 378-к від 23 грудня 2020 року про припинення трудового договору, поновлення на роботі позивачки та стягнення в її користь втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, а також витрат, які понесла позивачка, у зв`язку із наданням їй професійної правової (правничої ) допомоги.

В обґрунтування вказаних позовних вимог зазначила, що позивачка ОСОБА_1 29 грудня 2017року відповідно до наказу № 354-к від 29 грудня 2017року призначена на посаду старшого викладача кафедри загальноінженерної підготовки як така, що обрана за конкурсом за умовами контракту та цього ж дня між позивачкою ОСОБА_1 та Відокремленим підрозділом Національного університету біоресурсів та природокористування України «Бережанський агротехнічний інститут» (далі - ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут») в особі директора Жибака Мирона Миколайовича було укладено контракт № 15 про призначення позивачки з 29 грудня 2017року по 29 грудня 2020 року на посаду старшого викладача кафедри енергетики і автоматики ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут».

І хоч 22 грудня 2020 року позивачкою на ім`я директора ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» Жибака М.М. подано заяву про продовження із нею контракту до проведення конкурсу, однак листом ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» від 24 грудня 2020року № 271 позивачці повідомлено, що термін дії її контракту № 15 закінчується 29 грудня 2020року. Продовження дії її контракту можливо було здійснити виключно за згодою сторін контракту. У випадку, якщо одна із сторін контракту не надає своєї згоди на продовження контракту, то дія контракту припиняється з дати його закінчення. У вказаному листі також зазначено, що 23 грудня 2020 року директором ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» видано наказ № 378-к, згідно якого з 29 грудня 2020року позивачка звільнена у зв`язку із закінчення строку дії контракту.

29 грудня 2020року Національний університет біоресурсів та природокористування України в особі ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» наказом № 378-к від 23 грудня 2020року на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу Законів про працю України звільнив позивачку у зв`язку із закінченням строку дії контракту, хоч в той же час, 28-м науково-педагогічним працівникам продовжив термін дії трудового договору (контракту) без проведення конкурсу (в тому числі одному працівнику, який займає посаду старшого викладача Кафедри енергетики і автоматики з спеціальністю за фахом та без наукового ступеня).

Позивачка вважає Наказ відповідача № 378-к від 23грудня 2020року незаконним та таким, що підлягає скасуванню із продовженням їй строку дії трудового договору (контракту) до проведення конкурсу із поновленням на посаді, оскільки відповідач не продовжив із нею строк дії такого трудового договору (контракту) без будь-якого об`єктивного та розумного обґрунтування, хоч з іншими працівниками строк дії такого трудового договору (контракту) продовжив.

Відповідно до частини 3 ст. 21 Кодексу законів України про працю контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 ст. 23 КЗпП України) є підставою для припинення трудового договору, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення, або між сторонами досягнуто згоди щодо його продовження.

Відповідно до частин 11-12 ст. 53 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556- VII «Про вищу освіту» (в редакції, яка діяла на час укладення між сторонами контракту, так і на дату закінчення строку його дії) під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

В окремих випадках у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково-педагогічних працівників можуть замішуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Проте відповідач, продовжив із усіма штатними науково- педагогічними працівниками трудовий договір (контракт) до конкурсного заміщення посад і, навіть, з працівником, який як і позивачка, немає наукового ступеня; однак позивачці, яка подала заяву про продовження строку дії контракту, без жодного обґрунтування відмовив і звільнив із займаної посади, скориставшись своїм правом наданим йому законодавством. Вказані твердження позивачки підтверджуються листом відповідача від 05 серпня 2021року № 127, де зазначено, що

-на даний час у штатному розписі кафедри енергетики і автоматики факультету енергетики і електротехніки посади «Старший викладач» наявні.

На цій посаді працюють кандидат технічних наук ОСОБА_2 ; старший викладач ОСОБА_3 (0,5 ставки за річним строковим договором);

-у грудні 2020 року відповідач 28-ми науково-педагогічним працівникам продовжив термін дії контракту без проведення конкурсу, в тому числі з двома працівниками кафедри енергетики і автоматики, які мають науковий ступінь та спеціальність за фахом (к.т.н., доцент кафедри ОСОБА_4 , к.т.н. старший викладач кафедри ОСОБА_2 ) (пункт 2 листа);

-з 23.12.2020року конкурс на зайняття посади старший викладач кафедри енергетики і автоматики не оголошувався ;

-у 2020-2021 навчальному році на кафедрі енергетики і автоматики на посаді старшого викладача працювали три особи, одна з яких із науковим ступенем і спеціальністю за фахом ( ОСОБА_2 ), дві особи із спеціальністю за фахом без наукового ступеню ( ОСОБА_3 та до 29.12.2020 ОСОБА_1 ). У 2021-2022 навчальному році на кафедрі енергетики і автоматики на посаді старшого викладача працювали дві особи, одна із яких із науковим ступенем і спеціальністю за фахом ( ОСОБА_2 ), одна особа із спеціальністю за фахом без наукового ступеню ( ОСОБА_3 ) .

Окрім цього, до вищевказаного листа відповідачем долучено завірений витяг із протоколу № 2 засідання кадрової комісії ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» від 21.12.2020року, де питанням № 2 порядку денного розглядалося питання щодо закінчення терміну дії контрактів науково-педагогічних працівників інституту.

У вказаному витягу із протоколу не зазначено жодних обставин, за яких кадрова комісія відповідача не продовжила трудовий договір (контракт) позивачки до проведення конкурсного заміщення посади, а у пункті 1 резолютивної частини протоколу по питанню 2.5 відповідач обмежився лише загальною фразою: «Рекомендувати директору інституту ОСОБА_5 не укладати контракт на новий термін з ОСОБА_1 », хоч самим же відповідачем затверджено позивачці педагогічне навантаження на 2020-2021 навчальний рік.

Вказаний факт підтверджує існування непрямої дискримінації щодо позивачки на ґрунті особистих неприязних відносин з адміністрацією вищого навчального закладу, що, окрім вищенаведеного, підтверджується наступним:

- позивачка ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 наказами відповідача № 112-к та 113-к від 18 червня 2020 року були незаконно притягнені до дисциплінарної відповідальності із накладенням дисциплінарного стягнення у вигляді догани та попередження. Вказані накази № 112-к та 113-к від 18 червня 2020 року про накладення на них дисциплінарного стягнення були скасовані рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2021 року у справі № 2/593/31/2021. Вказане рішення суду переглядалося в апеляційній інстанції та 09 червня 2021 року було залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду.

У поданій суду позовній заяві представник позивачки також зазначила, що факт існування непрямої дискримінації зі сторони відповідача щодо позивачки підтверджується існуванням судових тяжб, які мали місце у 2020 році між позивачкою ОСОБА_1 та деканом факультету енергетики та електротехніки ОСОБА_6 так як останній в серпні 2020 року звернувся в Бережанський районний суд із позовом до ОСОБА_1 у зв`язку із нібито поширенням нею у соціальній мережі Fасеbоок для суспільного обговорення відомостей про нього, які на його думку, є недостовірними та принижують його честь і гідність та ділову репутацію. І хоч рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2021 року у справі № 593/764/20 позовні вимоги ОСОБА_6 було задоволено частково, визнано недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість- ділової- репутації інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 в мережі Fасеbоок в соціальних групах.... та зобов`язано ОСОБА_1 спростувати поширену відносно ОСОБА_6 недостовірну інформацію, шляхом опублікування в соціальних групах допису в мережі Fасеbоок... і стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_6 спричинену йому моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., однак Тернопільським апеляційним судом вищевказане рішення було скасовано та ухвалено нове рішення, яким було відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди).

Підсумовуючи вищенаведене, представник позивачки зазначає, що такі дії відповідача щодо не продовження із позивачкою трудового договору (контракту) до проведення конкурсу і наступного її звільнення з роботи є незаконними, оскільки відповідач відповідно до положень Закону України «Про вищу освіту» мав право у виняткових випадках, без проведення конкурсу, продовжити трудовий договір (контракт) до проведення конкурсу у поточному навчальному році, проте продовжив такий трудовий договір (контракт) із всіма штатними працівниками, окрім позивачки без будь-якого об`єктивного та розумного обґрунтування.

Поряд із позовною заявою про визнання незаконним наказу, поновлення позивачки на роботі та стягнення на її користь втраченого заробітку представник позивача адвокат Дарморіс О.М. подала суду заяву /а.с. 43-46/ про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду позивачки із вказаним позовом, посилаючись на те, що позивачка ОСОБА_1 своєчасно, у передбачений ч.2 ст.233 КЗпПУ, у місячний строк після її незаконного звільнення з метою захисту свого права звернулася до суду із аналогічним позовом, по якому судом як першої, так і апеляційної інстанції, було прийнято рішення яким їй відмовлено у позові. А так як Постановою Верховного Суду у складі Другої палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року вказані рішення були скасовані та провадження у справі закрито, оскільки Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів та природокористування України «Бережанський агротехнічний інститут» не є юридичною особою та не може бути відповідачем по справі та вказану Постанову Верховного Суду вона отримала лише 1 серпня 2022 року, що підтверджується долученою нею фотокопією конверта, який свідчить про даний факт, а тому дізнавшись про виявлений судом недолік поданого позову та посилаючись на практику ЄСПЛ та ст. 55 Конституції України, просила суд поновити позивачці пропущений нею строк та прийняти до розгляду поданий нею позов.

22 серпня 2022 року ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області відкрито провадження за вказаними позовними вимогами та вирішено розглядати їх у порядку загального позовного провадження із викликом сторін.

Відповідач Національний університет біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України «Бережанський агротехнічний інститут» позову не визнав, подав суду відзив на позов /а.с. 53-55/, у якому просив суд відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог за їх безпідставністю.

Позовні вимоги відповідач заперечує наступним:

У змісті позовної заяви зазначено, що наказом керівника навчального закладу №378-к від 23.12.2020 року позивачку було звільнено у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, хоч в той же час, з 28-ми науково-педагогічними працівниками було продовжено терміни дії контракту без проведення конкурсу (в тому числі одному працівнику, який займає посаду старшого викладача кафедри енергетики і автоматики з спеціальністю за фахом без наукового ступеня).

З цього приводу відповідач зазначив, що в загальному по Відокремленому підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України «Бережанський агротехнічний інститут» по всіх факультетах і кафедрах інституту, з 28-ми науково-педагогічними працівниками, в яких закінчувався контракт, було продовжено термін дії контрактів, до часу проведення конкурсу, в тому числі з двома науково-педагогічними працівниками із трьох, які працювали на одній кафедрі із відповідачкою - це ОСОБА_7 - старший викладач, що має науковий ступінь є кандидатом технічних наук та ОСОБА_8 , чоловік апелянта, доцент, що має науковий ступінь та є кандидатом наук.

У поданому суду відзиві представник відповідача зазначив, що в строковому трудовому договорі є дві сторони: роботодавець і працівник, а тому зазначати про контракти інших працівників, в яких позивач не є стороною договору, не в її компетенції. Окрім цього, із позивачкою не було продовжено дію контракту як із старшим викладачем, що працює на кафедрі енергетики і автоматики і не має наукового ступеня із поміж трьох інших науково-педагогічних працівників кафедри, в яких закінчився контракт. Це було зумовлено тим, що відповідно до Постанови КМУ №1187 від 30.12.2015 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності», зі змінами затвердженими Постановою КМУ №347 від 10.05.2018 року, пунктом 29 визначено, що частка тих, хто має науковий ступінь доктора наук та/або вчене звання професора, встановлюється для найвищого рівня, за якими фактично провадиться освітня діяльність і становить не менше 10% загальної кількості членів групи забезпечення для рівня бакалавра, 20% - магістра, 30% - доктора. Кафедра, на якій працювала позивачка, готує магістрів і тому, з метою покращення кадрового забезпечення освітнього процесу за відповідними спеціальностями доцільним є введення посади доцента або професора кафедри. Позивачка не має наукового ступеня чи звання і тому, зваживши на розміри державного фінансування інституту, на кількість здобувачів освіти, які навчаються і які заплановано для прийому в інститут на наступний навчальний рік, потребу в тому чи іншому працівникові для кафедри, факультету і інституту, обставини пов`язані з акредитацією спеціальності в інституті, рекомендації кадрової комісії інституту, оформленої протоколом №2 від 21.12.2020 року, яка ухвалила рекомендувати директору інституту не укладати контракт на новий термін із ОСОБА_1 та зваживши всі за та проти, відповідач прийняв рішення про припинення трудового договору саме із цим працівником.

Також у поданому відзиві на позов представник відповідача зазначив, що сторона позивача у змісті позовної заяви зазначає неправдиві відомості про те, що на дату закінчення контракту із позивачкою ОСОБА_1 , на кафедрі на якій вона працювала, було продовжено термін дії контракту, до часу проведення конкурсу, одному працівникові кафедри, який займав аналогічну із позивачем посаду - старшого викладача кафедри енергетики і автоматики із спеціальністю за фахом та без наукового ступеня. З тієї причини позивач вважає, що наказ керівника закладу №378-к від 23.12.2020 року, про її звільнення у зв`язку із закінченням терміну дії контракту, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, є незаконним і підлягає до скасування.

Зазначене спростовуються тим, що старший викладач ОСОБА_3 , який на час звільнення позивачки, працював старшим викладачем кафедри енергетики і автоматики з спеціальністю за фахом та без наукового ступеня, здійснював свою трудову діяльність не за контрактом, а на підставі укладеного строкового трудового договору, відповідно до наказу т.в.о. директора навчального закладу № 311-к від 31 серпня 2020 року, на 0,5 ставки і термін дії цього строкового договору був визначеним до 30 червня 2021 року.

У змісті позовної заяви, яка обґрунтовується загальними посиланнями на статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцію України, Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», представник позивача зазначає про існування непрямої дискримінації щодо позивачки на грунті особистих неприязних відносин з адміністрацією вищого навчального закладу і при цьому посилається на незаконне притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності у червні 2020 року, особисту неприязнь декана факультету ОСОБА_6 .

Такі твердження позивача є безпідставними та надуманими. Про відсутність упередженого ставлення до позивача та будь-якої дискримінації до неї свідчить той факт, що трудовий договір- контракт з нею припинено у термін обумовлений як дата закінчення цього договору, а не раніше. Фактів дискримінації, непрямої дискримінації чи упередженого ставлення до позивачки з сторони адміністрації не було про що свідчить відсутність її звернень до будь-яких органів з приводу дискримінації чи упередженого ставлення до неї з боку відповідача. Також про відсутність дискримінації і упередженого ставлення відповідача до позивача та її чоловіка ОСОБА_4 , який є працівником інституту, можуть свідчити заохочення, які наказом директора ВП НУБіП «БАТІ», згідно його наказів, чи за його поданням, застосовувались до них обох за 2019, 2020 та 2021 роки - це подяки, грошові премії, грамоти. Посилання позивачки на те, що вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності і через суд скасувала цей наказ не може свідчити про непряму дискримінацію. Догана була дана позивачу за не представлення звітів про виконану за рік заплановану наукову роботу. Це виробничі питання і скасування цього наказу свідчить лише про те, що відповідачу потрібно у майбутньому зважити всі підстави та дотриматися всіх норм КЗпП України при оголошенні догани.

У поданому суду відзиві на позов сторона відповідача просила суд звернути увагу на той факт, що позивачка звернулася до суду по питанню вирішення трудового спору з пропущенням терміну на звернення із таким позовом до суду. Статтею 233 КЗпП України встановлено строки звернення до суду для вирішення трудового спору, який становить три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки.

Позивачці ОСОБА_1 наказ про звільнення був вручений 23 грудня 2020 року і цього ж дня їй видано трудову книжку, що доводиться відміткою в наказі про ознайомлення з ним і отриманням примірника наказу та відміткою позивачки про одержання трудової книжки в жур налі руху трудових книжок, копії яких долучив до поданого відзиву.

Просив суд врахувати, що позивачка ОСОБА_1 з приводу свого незаконного, на її думку, звільнення вже раніше зверталась до Бережанського районного суду з аналогічним позовом, однак рішенням Бережанського районного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 2/593/113/2021 їй було відмовлено у задоволенні цього позову. Також, постановою Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року залишено без задоволення подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу у зазначеній справі. Суди першої та апеляційної інстанції, розглянувши по суті дану справу, прийшли до висновку, що звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України було законним, однак у цій справі позивач невірно зазначила відповідача, а саме Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Бережанський агротехнічний інститут», замість юридичної особи Національного університету біоресурсів і природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Бережанський агротехнічний інститут». З тієї причини Верховним Судом України, куди позивач звернулась із касаційною скаргою, було скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанцій і закрито провадження у даній справі лише із тих підстав, що позивач звернулася до неналежного відповідача. Для вирішення цього трудового спору позивачка звернулася за правовою допомогою до некомпетентних адвокатів, які подали позов до неналежного відповідача і суди першої та апеляційної інстанції цьому факту не надали належної оцінки і в кінцевому результаті судові рішення були скасовані та провадження по справі закрито. Некомпетентність адвокатів - представників Клендій Г.Я. привели до того, що на даний час строки на звернення до суду за вирішенням цього трудового спору спливли і будь-які законні підстави для їх поновлення чи продовження, на їх думку, відсутні.

На підставі вищевикладеного представник відповідача Люпа П.В. просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному об`ємі.

Вступивши до участі у розгляді даної цивільної справи адвокат Крамар В.П., ознайомившись із позовом ОСОБА_1 , подав суду відзив на позов / а.с.149-157/, у якому посилаючись на практику Верховного Суду, висловлену з аналогічних питань, зокрема, у Постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 401/2531/17 просив суд відмовити позивачці у задоволенні заявлених нею вимог, оскільки чинне законодавство України не передбачає можливості поновлення працівника на роботі в судовому порядку після закінчення строку дії контракту. Крім цього просив при постановленні рішення врахувати, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні її вимог.

Беручи участь в судовому засіданні, представник позивачки адвокат Дарморіс О.М. подані в інтересах позивачки, позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити, дала суду пояснення аналогічні поданому позову, однак зважаючи на тривалість розгляду вказаної справи, 4 вересня 2025 року подала суду письмову заяву, у якій просила завершити розгляд справи у відсутності сторони позивача та при постановленні рішення просила врахувати, що вони підтримують заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Будучи присутніми у судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_9 та адвокат Крамар В.П. свої позиції, викладені у відзивах на позов, підтримали та просили відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі. Адвокат Крамар В.П., після тривалих судових засідань по вказаній справі 4 вересня 2025 року подав суду письмову заяву, у якій також просив продовжити розгляд справи у відсутності сторони відповідача та при постановленні рішення у справі врахувати їх позицію, висловлену у поданих ними відзивах на позов та заявлені позивачкою вимоги залишити без задоволення.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, і взявши до уваги подані сторонами докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги, подані адвокатом Дарморіс О.М. в інтересах ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут за № 378-к від 23 грудня 2020 року про припинення трудового договору та поновлення позивачки на роботі слід залишити без задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом статтей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 наказом № 409 від 28 серпня 2003 року була прийнята на посаду асистента кафедри застосування електроенергії в сільському господарстві. 01 вересня 2009 року наказом № 328-к її було переведено на посаду старшого викладача кафедри електрифікованих технологій в аграрному виробництві, а 29 грудня 2012 року переведена на посаду старшого викладача кафедри енергетики і автоматики як така, що обрана за конкурсом.

29 грудня 2017 року ВП НУБіП України "Бережанський агротехнічний інститут" в особі директора Жибака М.М. з однієї сторони та науково-педагогічного працівника ОСОБА_1 з іншої сторони було укладено контракт № 15 про призначення позивачки на посаду старшого викладача кафедри енергетики і автоматики ВП НУБіП України «Бережанського агротехнічного інституту» терміном на три роки з 29 грудня 2017 року до 29 грудня 2020 року та наказом № 354-к ВП НУБіП України «Бережанський агротехнічний інститут» позивачку ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року призначено на посаду старшого викладача кафедри енергетики і автоматики як таку, що обрано за конкурсом за умовами контракту.

Вищевказані факти підтверджуються записами, оглянутої в судовому засіданні трудової книжки позивачки, наявними у матеріалах справи наказами, прийнятими відповідачем та не заперечуються і представниками сторін.

Судом також встановлено, що хоч 22 грудня 2020 року позивачкою ОСОБА_1 на ім`я директора ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» Жибака М.М. було подано заяву про продовження із нею контракту до проведення конкурсу, однак ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» листом від 24 грудня 2020 року № 271 повідомив позивачку, що термін дії укладеного із нею контракту № 15 закінчується 29 грудня 2020року. Продовження дії її контракту можливо було здійснити виключно за згодою сторін контракту. У випадку, якщо одна із сторін контракту не надає своєї згоди на продовження контракту, то дія контракту припиняється з дати його закінчення. У вказаному листі також зазначено, що 23 грудня 2020 року директором ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» видано наказ № 378-к, згідно якого з 29 грудня 2020року вона звільнена у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

Не погоджуючись із вказаним звільненням позивачка ОСОБА_1 зверталася із позовом до ВП НУБіП України «Бережанський агротехнічний інститут» про поновлення її на роботі і стягнення втраченого заробітку та вказані вимоги були предметом судового розгляду, однак рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2021 року її вимоги були залишені без задоволення. І хоч постановою Тернопільського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року рішення Бережанського районного суду залишено без змін, однак постановою Верховного Суду від 13 липня 2022 року рішення Бережанського районного суду та та постанова апеляційної інстанції були скасовані та провадження по справі закрито. Підставою скасування рішень попередніх інстанцій було те, що ВП НУБІП України «Бережанський агротехнічний інститут» не є юридичною особою, а тому не міг бути відповідачем у цій справі.

Зважаючи на вказане, представник позивачки адвокат Дарморіс Оксана Маркіянівна в інтересах ОСОБА_1 17 серпня 2022 року повторно звернулась в Бережанський районний суд із позовом до Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут про визнання незаконним та скасування наказу Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут за № 378-к від 23 грудня 2020 року та поновлення позивачки на роботі і стягнення на її користь втраченого заробітку за час вимушеного прогулу.

Представник позивачка вважає наказ відповідача № 378-к незаконним та таким, що підлягає скасуванню із продовженням позивачці строку дії трудового договору (контракту) до проведення конкурсу із поновленням на посаді, оскільки на, її думку, відповідач не продовжив із позивачкою строк дії такого трудового договору (контракту) без будь-якого об`єктивного та розумного обґрунтування, хоч з іншими працівниками строк дії такого трудового договору (контракту) продовжив.

Приймаючи по справі рішення суд вважає необхідним зазначити, що не заслуговує на увагу твердження позивачки про те, що відповідач, маючи до неї упередження ставлення, не продовжив із нею трудових відносин та не продовжив із нею контракту. Вказаний факт спростовується оглянутим в судовому засіданні наказом № 56 від 28 вересня 2017 року, яким позивачці, як і ряду інших працівників навчального закладу, з нагоди відзначення Дня працівника освіти було виділено грошову премію у розмірі 100грн., наказом № 21 від 14 травня 2019 року, яким позивачку поряд з іншими працівниками з нагоди відзначення 60-річчя навчального закладу та за багаторічну працю було нагороджено спільною грамотою адміністрації навчального закладу.

Суд також вважає, що факт притягнення до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани позивачці ОСОБА_1 і її чоловіку ОСОБА_4 та судові тяжби з цього приводу, постановлення судом рішення на користь позивача не є свідченням упередженого ставлення до неї, а лише свідчить про порушення порядку накладення на неї дисциплінарного стягнення. Суд вважає, що питання укладення та продовження контракту входить до компетенції директора навчального закладу, а тому наявність судового спору між деканом кафедри енергетики та автоматики щодо поширення позивачкою недостовірної інформації про декана кафедри не свідчить про упереджене ставлення до неї директора навчального закладу. Крім цього, той факт, що дирекція навчального закладу не мала упередженого ставлення до позивачки через тривалі судові тяжби свідчить і той факт, що контракт не був продовжений лише з позивачкою, бо чоловік останньої ОСОБА_4 , який також був учасником судового розгляду, незважаючи, на вказане, залишився працювати у цьому навчальному закладі.

Частиною 3 статті 54 Закону України «Про освіту» передбачено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Згідно з положеннями частин 9, 11 статті 55 Закону України «Про вишу освіту» посади науково-педагогічних працівників можуть займати особи, які мають науковий ступінь або вчене звання, а також особи, які мають ступінь магістра. Під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково- педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Перевіряючи твердження позивачки про упереджене ставлення до неї та вирішуючи заявлені нею позовні вимоги судом було з`ясовано, що на кафедрі енергетики та автоматики, на якій працювала позивачка, на день її звільнення працювало п`ять осіб:

- старший викладач ОСОБА_1 / немає наукового ступеня/

- старший викладач ОСОБА_3 /немає наукового ступеня/

- старший викладач ОСОБА_2 /має науковий ступень/

- доцент кафедри ОСОБА_4 чоловік позивачки/ має науковий ступень/

- асистент ОСОБА_10 /немає наукового ступеня/

Судом було встановлено, що у трьох із п`яти науково-педагогічних працівників цієї кафедри, а саме в ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 закінчився термін укладеного контракту. А так як ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мали наукову ступень і вони обидва є кандидатами наук, тому із ними адміністрацією навчального закладу було продовжено контракт, а так як позивачка ОСОБА_1 не мала наукового степеня, та не є ні доктором, ні кандидатом наук, тому адміністрація навчального закладу вважала недоцільним продовжувати контракт із вказаним працівником.

Із пояснень представників відповідача та долучених до матеріалів справи документів встановлено, що в інших двох працівників вказаної кафедри, а саме: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на день звільнення позивачки трудові договори ще були діючими: у асистента ОСОБА_11 на той час був діючий контракт, який був укладений з 30 грудня 2018року по 30 грудня 2021 року /а.с. 134-135/, а ОСОБА_13 згідно наказу № 311-к від 31 серпня 2020 року був прийнятий на посаду старшого викладача кафедри енергетики та автоматики по строковому договору /а.с. 59/ на період з 1 вересня 2020 року по 30 червня 2021 року та на час звільнення позивачки його трудовий договір ще не закінчився.

Суд, постановляючи рішення по справі, також приймає до уваги пояснення сторони відповідача про те , що з позивачкою не було продовжено строк дії контракту як із старшим викладачем, що працює на кафедрі енергетики і автоматики через те, що вона одна із поміж трьох інших науково-педагогічних працівників кафедри, в яких закінчився контракт, не мала наукового ступеню. Відповідно до Постанови КМУ № 1187 від 30.12.2015 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності», із змінами затвердженими Постановою КМУ № 347 від 10.05.2018 року, пунктом 29 визначено, що частка тих, хто має науковий ступінь доктора наук та/або вчене звання професора встановлюється для найвищого рівня, за якими провадиться освітня діяльність і становить не менше 10% загальної кількості членів групи забезпечення для рівня бакалавра, 20% - магістра. Кафедра, на якій працювала позивачка, готує здобувачів освіти за освітнім рівнем ''бакалавр'' та ''магістр'' і тому, з метою виконання ліцензійних вимог в частині покращення кадрового забезпечення освітнього процесу за відповідними спеціальностями доцільним було введення посади доцента або професора кафедри. А так як позивач ОСОБА_1 не мала наукового ступеня чи вченого звання, тому, зваживши на розміри державного фінансування інституту, на кількість здобувачів освіти, які навчаються і які заплановані на прийом в інститут на наступний навчальний рік, потребу в тому чи іншому працівникові для кафедри, факультету і інституту, обставини, пов`язані з акредитацією спеціальності в інституті, рекомендації кадрової комісії інституту оформленої протоколом № 2 від 21.12.2020 року, яка ухвалила рекомендувати директору інституту не укладати контракт на новий термін із ОСОБА_1 та, зваживши всі за та проти, відповідач прийняв рішення про припинення трудового договору саме із цим працівником.

Приймаючи по справі рішення суд враховує, що відповідно до ч. 3 ст.21 КЗпП України контракт це особлива форма трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12- рп/98 щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст.9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.

Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору контракту.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Укладення трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Із оглянутого в судовому засіданні контракту №15 , який був укладений 29 грудня 2017 року між ОСОБА_1 та адміністрацією ВП НУБіП видно, що ОСОБА_1 була призначена на посаду старшого викладача кафедри енергетики та автоматики ВП НУБіП на термін з 29 грудня 2017 року по 29 грудня 2020 року. Вказаний контракт містить підписи обох сторін. Розділ 5 вищевказаного контракту містить п. 5.11., у якому зазначено, що роботодавець зобов`язаний звільнити наукового, науково-педагогічного працівника після закінчення терміну контракту, достроково на його вимогу, а також у випадках порушень законодавства та умов контракту.

А так як позивачка ОСОБА_1 наказом № 378-к від 23 грудня 2020 року була звільнена з роботи у зв`язку із закінченням терміну контракту, тобто в обумовлений у ньому строк, а тому суд вважає, що немає підстав визнавати вказаний наказ недійсним та скасовувати його.

Суд вважає, що позивачка свідомо підписала контракт та погодилась з його умовами. Твердження про те, що її примусили підписати контракт не відповідають дійсності, впродовж дії контракту вона не зверталась з відповідними заявами про примушування підписати контракт.

На час укладення контракту в грудні 2017 році позивачка дала згоду на укладення особливої форми трудового договору контракту, тим самим погодилась на певні обмеження, пов`язані з цим.

Суд, беручи до уваги правові висновки, викладені Верховним Судом у аналогічних справах, зокрема у Постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 401/2531/17, вважає необхідним залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено поновлення працівника на роботі у зв`язку з закінченням контракту.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд також враховує, що відповідно до ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

І хоч позивачка вважає, що трудовий договір, укладений з нею та директором ВП НУБіП України "Бережанського агротехнічного інституту» після його переукладення набув статусу безстрокового, однак, за змістом ст.39-1 КЗпП України не всі строкові трудові договори при переукладанні набувають безстроковий характер. Це правило не поширюється на випадки визначені ч.2 ст.23 КЗпП України, а саме, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки на роботі слід залишити без задовлення.

Що стосується вимог позивачки про стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється тільки у разі поновлення на роботі, як взаємопов`язаної вимоги.

Оскільки вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у контексті цієї справи безпосередньо залежить від вирішення вимоги про поновлення позивачки на роботі, така вимога є похідною від вимоги про поновлення на роботі і у випадку відмови у її задоволенні ( незалежно від підстав), похідна вимога також не підлягає до задоволення.

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивачки із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити.

Що стосується вимог позивачки про стягнення із відповідача витрат, понесених нею на правову допомогу у розмірі 15 000 гривень, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову та на позивача у разі відмови у позові, а поскільки суд заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 залишив без задоволення, тому понесені нею витрати на правову допомогу стороною відповідача відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-81, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 9, 21, 23, 36, 39-1, 235 КЗпПУ, ст. 55 Закону України «Про вишу освіту», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги, подані представником позивача - адвокатом Дарморіс Оксаною Маркіянівною в інтересах ОСОБА_1 до Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут про визнання незаконним та скасування наказу Національного університету біоресурсів та природокористування України в особі Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів та природокористування України Бережанський агротехнічний інститут за № 378-к від 23 грудня 2020 року про припинення трудового договору, поновлення позивачки на роботі і стягнення на її користь втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 12 вересня 2025 року.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області Данилів О.М.