ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7967/25 Справа № 210/2609/24 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

секретар судового засідання Лідовська А.А.,

сторони позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Зеркіна Артура Сергійовича на рішення Металургійного районного суду м. Кривого Рогу від 21 травня 2025 року, ухваленого суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 21 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ

У травні 2024 року представник позивача адвокат Зеркін А.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин та усунення від права на спадкування. На обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 . Позивач звернулась до Третьої криворізької державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про прийняття спадщини та до Спадкового реєстру було внесено реєстраційний номер №68764060 спадкової справи. 14 грудня 2023 року державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори було складено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що між ними не підтверджується факт родинних відносин. Крім того, представник позивача посилаючись на вимоги ст.ст.1262, 1266 ЦК України, зазначив, що позивачу необхідно встановити факт родинних відносин між позивачем та ОСОБА_3 , яка має право на спадкування, як двоюрідна сестра померлої ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивачки є рідною тіткою ОСОБА_3 .

Також представник позивача посилаючись на вимогти ч.5 ст.1224 ЦК України стверджував, що відповідач ухилялась від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, при цьому ОСОБА_3 тяжко хворіла, а отже відповідач усвідомлювала свій обов`язок щодо забезпечення допомоги, як матеріальної так і моральної, мала таку можливість для його виконання, однак не вчиняла необхідних дій (не телефонувала, не приїжджала, матеріальної допомоги не навала). Натомість позивач матеріально забезпечувала померлу, у зв`язку з чим, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Металургійного районного суду м. Кривого Рогу від 21 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин та усунення від права на спадкування задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як двоюрідними сестрами.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем того факту, що відповідачка сама особа похилого віку свідомо ухилялася від надання допомоги спадкодавиці у зв`язку із її хворобою, а також що спадкодавиця потребувала допомоги саме від відповідача, що могло бути підставою для усунення від права на спадкування. В ході розгляду справи твердження позивачки, що померла ОСОБА_3 за час життя не заважаючи на онкологічне захворювання перебувала саме у безпорадному стані. Судом першої інстанції не встановлено умисних діях чи бездіяльності відповідачки, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавиці, як і не доведено того, що спадкодавиця потребувала саме її допомоги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 у червні 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірно та необ`єктивно встановлені судом обставини, зазначив, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення ОСОБА_2 від спадкування. Скаржник просив скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове про задоволення цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач стверджує, а відповідачка не надає доказів які б спростували те, що відповідачка ухилялась від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавиці, при тому що ОСОБА_3 тяжко хворіла, а відповідачка усвідомлювала свій обов`язок щодо забезпечення допомоги, мала таку можливість, однак не вчиняла необхідних дій.

ОСОБА_2 , скориставшись свої правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України подала відзив на апеляційну скаргу представника позивача, в якому зазначила, що доводи апелянта зводяться до тих обставин, яким судом першої інстанції вже надавалась правова оцінка та є висновок суду, а рішення суду є обґрунтованим щодо відсутності у ОСОБА_3 безпорадного стану, відсутності встановленого обов`язку її ОСОБА_2 на утримання спадкодавиці, як і не доведено позивачем факту потреби спадкодавиці допомоги саме з боку відповідачки, натомість, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке є законним, обґрунтованим та вмотивованим. Просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Окремою заявою відповідачка просила слухати справу за її відсутності, враховуючи її похилий вік, та проживання в іншій області, їй важко прибути на судове засідання.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представника позивача ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є рідною тіткою спадкодавиці ОСОБА_3 , дочки її рідної сестри ОСОБА_6 , уродженої Чаговец. Позивачка ОСОБА_1 є дочкою рідної сестри відповідачки ОСОБА_7 , уродженої Чаговец. Суд встановив факт родинних відносин між позивачкою та померлою ОСОБА_3 як двоюрідними сестрами.

Рішення суду оскаржено лише в частині позовних вимог про усунення права на спадкування, тому в іншій частині не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції, керуючись ст. 1224 ЦК України та усталеною судовою практикою з розгляду аналогічних справ, вірно визначився з тим, що позивачкою не доведено того факту, що відповідачка ухилялася від виконання своїх обов`язків та залишила племінницю у безпорадному стані. Також позивачкою не доведено, що ОСОБА_2 скоїла будь-які винні дії, які б свідчили, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавиці, тоді як та потребувала допомоги саме з боку відповідачки.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Також колегія суддів, в силу положень ст. 263 ЦПК України, приймає до уваги висновки Верховного Суду з визначення судової практики у цій категорії справ та зазначає, до тривалий час Верховний Суд мав незмінну практику щодо перегляду рішень про усунення від права на спадкування та зауважував, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина п`ятя статті 1224 ЦК України).

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2023 року у справі № 467/350/21 (провадження № 61-19847св21) зазначено, що:

для задоволення вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Правила частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанова від 29 червня 2021 року у справі № 750/9209/20-ц (провадження № 61-6290св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 741/1714/18 (провадження № 61-5519св21), від 21 жовтня 2021 року у справі № 766/14057/17 (провадження № 61-6003св21), від 19 травня 2022 року у справі № 132/2991/20 (провадження № 61-9112св21)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року в справі № 156/1111/20 (провадження № 61-10814св22) вказано, що:

«правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Вищенаведене закріплено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі №127/28690/21.

Отже, враховуючи чисельну усталену судову практику з розгляду порушеного позивачкою ОСОБА_1 питання у своєму позові, колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, судом першої інстанції вірно встановлено, що у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Крім того, колегія суддів відзначає, що скаржником не було доведено, що відповідачка сама особа похилого віку, яка проживає в іншій області, не надавала жодної допомоги племінниці та усіляко ухилялася від свого такого обов`язку, і сам цей обов`язок мав місце.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який є вмотивованим та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків як суду першої інстанції, так і колегії суддів не спростовують, враховуючи, що судом першої інстанції вживались всі доступні процесуальні засоби у сприянні позивачеві здійснити її процесуальний обов`язок у доведенні своїх вимог.

Вимогами ч.1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи, поясненнями учасників процесу та поясненнями свідків з боку як позивача, так і відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Зеркіна Артура Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Металургійного районного суду м. Кривого Рогу від 21 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2025 року.

Головуючий суддя

Судді