ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м.Суми

Справа №592/20023/23

Номер провадження 22-ц/816/770/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

у присутності:

позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Архипенка Олексія Ігоровича,

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Кубанової Анни Михайлівни ,

представника третьої особи Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради - Грабар Тетяни Леонідівни ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Страшком Євгеном Володимировичем,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року у складі судді Бичкова І.Г., ухваленого в м. Суми,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини батьком,

у с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Пулинця Б.А. звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, від яких мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час відносини з відповідачкою припинилися, вони проживають окремо. Між сторонами виник спір щодо місця проживання їх сина.

Відповідачка вже більше 7 років проживає за межами України в США, дитиною повністю опікується позивач, самостійно виховує та утримує, відповідачка жодної участі у житті дитини не приймає. На переконання позивача, визначення місця проживання сина разом з ним буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки він зможе створити умови для її повноцінного та всебічного розвитку, приймати активну участь у вихованні та житті дитини.

Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить визначити місце проживання малолітньої дитини, а саме сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити факт самостійного виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 19 лютого 2022 року .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини, а саме: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено факт самостійного виховання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком - ОСОБА_1 , починаючи з 19 лютого 2022 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Страшка Є.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову; стягнути судові витрати на користь апелянта.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем не було надано переконливих доказів наявності виключних обставин для розлучення малолітньої дитини із матір`ю відповідно до принципу статті 6 Декларації прав дитини.

Зазначає, що мати має постійне місце роботи, постійне місце проживання, на даний час має можливість забезпечити належними умовами проживання та утримання свого малолітнього сина ОСОБА_5 . Вона перебуває в США на законних підставах, офіційно працевлаштована та є самозайнятою особою, яка надає консультативні послуги щодо купівлі-продажу транспортних засобів з аукціонів, має орендоване житло, два автомобілі у власності, є власником компанії на території США, має можливість оплатити підготовку документів для виїзду за кордон сину ОСОБА_6 та квитки у обидві сторони.

Вважає, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом, діючи виключно у власних інтересах, а саме не бажаючи проходити військову службу, звернувся до суду з метою подальшого отримання права на відстрочку від мобілізації, та у зв`язку з цим перешкоджає спілкуванню сина з матір`ю. Судом не були враховані житлово-побутові умови сторін, їх матеріальний стан.

Зважаючи на категоричну відмову ОСОБА_1 в питанні евакуації сина до більш безпечної країни та з огляду на те, що ОСОБА_7 на даний час має можливість забезпечити належними умовами проживання та утримання свого малолітнього сина ОСОБА_5 , звертає увагу суду на те, що позивач вочевидь діє всупереч інтересам сина та свідомо наражає малолітню дитину ОСОБА_3 на небезпеку.

Зазначає, що суд першої інстанції позбавив її можливості брати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, хоча її представник подавав суду відповідну заяву. Жодних доказів про намагання суду першої інстанції встановити зв`язок чи провести судове засідання в режимі відеоконференції матеріали судової справи не містять, таким чином було порушено право відповідача надати пояснення у справі та захистити інтереси дитини в першу чергу, не говорячи вже про відсутність дотримання принципів змагальності та рівноправності усіх учасників судового процесу.

Позивач правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги позивача, його представника та представника третьої особи, думку малолітньої дитини ОСОБА_4 , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3а).

Згідно інформації, наданої Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, від 25 березня 2024 року № 19-21038/18/24-Вих. ОСОБА_7 останній раз перетнула кордон в напрямку виїзду в пункті пропуску «Юнаківка» 23 лютого 2022 року (а.с. 35).

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним та саме він його самостійно виховує.

На підтвердження своїх вимог стороною позивача також було надано копію довідки форми ОК-5 та протоколи опитування адвокатом Пулинцем Б.А. дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 (а.с. 72; 75 на звороті).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, положеннями Конвенції про права дитини, в якій було реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи особливу прихильність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бажання дитини та фактичне місце проживання сина з батьком, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково та слід визначити місце проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , і встановити факт самостійного виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_1 , починаючи з 19 лютого 2022 року народження.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини з батьком.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Оскільки суд першої інстанції не вжив заходів щодо витребування письмового висновку органу та піклування щодо визначення місця проживання дитини, апеляційний суд на підставі ч. 5 ст. 19 СК України ухвалою від 14 серпня 2025 року витребував відповідний письмовий висновок.

З висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 27 серпня 2025 № 1338/27.1-26 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своїм батьком - ОСОБА_1 .

Крім того, з акту обстеження умов проживання, складеного 21 серпня 2025 року, вбачається, що дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , в квартирі, що належить на праві власності матері ОСОБА_1 - ОСОБА_9 . У дитини наявна своя окрема кімната, облаштована всіма необхідними меблями, предметами побуту. Дитина повністю забезпечена одягом відповідно до сезону, взуттям, продуктами харчування, канцтоварами, оргтехнікою тощо. Батько з сином багато часу проводять разом та мають дружні та близькі відносини. Фінансово дитину утримує батько. Під час проведення бесіди з малолітнім ОСОБА_6 дитина повідомила, що він з мамою періодично спілкується у телефонному режимі. Також дитина наголосила, що бажає проживати разом зі своїм батьком ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки малолітній син сторін після припинення спільного проживання сторін по справі залишився проживати разом з батьком, який належним чином виконує свої обов`язки з виховання, має належні умови для проживання, розвитку дитини, піклується про його здоров`я.

В суді апеляційної інстанції, відповідно положень ст. 171 СК України, було вислухано думку малолітнього сина сторін ОСОБА_6 , який пояснив, що тривалий час проживає з батьком, який піклується про нього, займається його вихованням і матеріально утримує, а мама мешкає окремо в іншій державі, а коли приїздила до м.Суми , то проводила значний час зі своїми подругами і лише іноді приділяла час йому. В той же час , він постійно спілкується з нею в телефонному режимі, вона цікавиться його життям, іноді присилає посилки із подарунками та одягом . Тато ніколи не перешкоджає йому у спілкуванні із мамою. Трапляються випадки, коли вона через свою матір передає йому кошти у сумі не більше 50 грн. Мама запрошує його приїхати до неї у США та проживати разом з нею і навчатись в українській школі, але він не бажає цього робити, оскільки йому подобається жити разом з батьком, навчатися в школі і в футбольному клубі де у нього дуже багато друзів у Сумах і тому він бажає проживати разом із батьком.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що позивачем не було надано переконливих доказів наявності виключних обставин для розлучення малолітньої дитини із матір`ю відповідно до принципу статті 6 Декларації прав дитини, колегія суддів зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікована Постановою Верховної Ради України, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

Крім того, визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком ніяким чином не свідчить про розлучення її з матір`ю, зважаючи ще і на ту обставину, що дитина вже тривалий час проживає разом з батьком, який не перешкоджає сину у спілкування із матір`ю , яка не ставила питання про визначення місця проживання разом з нею.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком.

Водночас колегія суддів не може погодитися з висновком місцевого суду щодо наявності підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст. 159 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак вказана обставина жодним чином не підтверджує факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Крім того, з пояснень дитини вбачається, що він спілкується з матір`ю в телефонному режимі, вона періодично надсилає йому посилки з речами та подарунками, іноді надає кошти , тобто мати приймає участь у вихованні дитини.

Незважаючи на те, що матеріальна допомога від матері дитини не є постійною, позивач не звертався до суду із позовом про стягнення з неї аліментів на утримання малолітнього сина , оскільки не вважав за потрібне це робити.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

З врахуванням зазначеного рішення суду в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком на підставі пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, а в іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні розподіл судових витрат та слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1073,60 грн.

Також у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за апеляційний перегляд справи в розмірі 1610,40 грн.

Керуючись ст. ст. 367; 374; 376; 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Страшком Євгеном Володимировичем, задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Змінити рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 вересня 2024 року в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за апеляційний перегляд справи в розмірі 1610 гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 17 вересня 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов