ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5711/25 Справа № 199/8605/24 Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №199/8605/24за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Оксана Василівна, про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Ільїна Олександра Миколайовича на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2025 року,ухвалене у складі судді Подорець О.Б., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який є батьком позивача та відповідача.

Вказує, що 01 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_2 повідомила її (позивача), яка в статусі особи тимчасового захисту постійно проживає за кордоном у Німеччині, шляхом смс-повідомлення у месенджері Фейсбук, що їх батько помер та прощання відбудеться 02 квітня 2024 року у храмі, на що позивач відповіла, що не має можливості прибути на похорон батька, через фактичне проживання за межами України.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить в рівних частках діду ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та бабі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також вказує, що про спадщину позивачу стало відомо лише у жовтні 2024 року, коли її двоюрідна сестра по батьківській лінії ОСОБА_6 знайшла її через соціальну мережу та повідомила про наявність спадкового майна.

Зауважує, що не була обізнана про наявність спадщини, у зв`язку з тим, що з дитинства фактично не спілкувалася з батьком, оскільки шлюб між її батьками було розірвано 22 листопада 1995 року.

18 жовтня 2024 року позивач приїхала до України з метою прийняття спадщини після свого батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом до державного нотаріуса Четвертої дніпровської нотаріальної контори Циганко О.В. Утім, остання повідомила позивача, що вона пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , після якого дійсно заведено Спадкову справу № 268/2024 за заявою іншого спадкоємця - відповідача, та що у разі її письмової згоди, позивачу може бути встановлено додатковий строк для прийняття спадщина. Проте, ОСОБА_2 відмовилася надати таку згоду.

Вказує, що 22 жовтня 2024 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. було винесено постанову по відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить в рівних частках ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті її батька.

У зв`язку з чим просила визначити їй додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном в один місяць з часу набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини задоволено. Визначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представником ОСОБА_2 - адвокатом Ільїним О.М. подано апеляційну скаргу, в якій вважає, що дане рішення суду є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим підлягає скасуванню в апеляційному порядку.

В обґрунтування скарги зазначає, що позивач про смерть батька ОСОБА_3 дізналася 01 квітня 2024 року від відповідачки, про що сама долучає відповідні докази до матеріалів справи у вигляді роздруківки скріншотів їхньої з відповідачем переписки. Більш того, як на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини, вона вказує лише на свою необізнаність щодо наявності у батька спадкового майна, при цьому не спирається як на поважність причин пропуску строку на своє перебування за кордоном, оскільки таке не завадило їй одразу ж після з`ясування наявності спадкового майна (а саме протягом двох тижнів на початку жовтня), приїхати до України. Однак, причини пропуску позивачем строків на звернення із заявою про прийняття спадщини не є поважними, та не є такими, які були б пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій

Зазначає, що чинним законодавством на відповідача не покладено обов`язку попередження позивача про наявність або відсутність у їх спільного батька спадкового майна, тим паче, що відповідач жодним чином не перешкоджала позивачу у реалізації своїх спадкових прав, а навпаки вчасно повідомила позивача про смерть батька, втім на що остання не відреагувала.

Вважає, що тільки корисливий мотив, а саме отримати частину від домоволодіння померлого, спонукав позивача до негайних дій щодо її прибуття на територію України.

Вказує, що Верховний Суд України у своїй постанові від 26 вересня 2012 року №6- 85цс12, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України зазначив, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Зауважує, що ОСОБА_1 не мешкала на постійній основі разом із батьком, оскільки, як сама зазначала у позові, її матір з батьком були розлучені, і з дитинства позивач фактично не спілкувалася із батьком, а отже не є такою, що прийняла спадщину за законом після смерті свого батька.

Зазначає також, що позивач ОСОБА_1 , в позовній заяві, не заперечує факту своєї обізнаності ще 01 квітня 2024 року про смерть її батька - ОСОБА_3 , однак будучи спадкоємцем 1 черги за законом, своїм правом на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у строки встановлені чинним законодавством не скористалася, що може розцінюватися як її волевиявлення, щодо не прийняття спадщини у встановлені строки.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведені норми права та належним чином не перевірив поважність пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин усталену практику Верховного Суду з цього питання. Разом з тим, ОСОБА_1 не скористався наданим їй правом на подання заяви про прийняття спадщини у встановленому законом порядку і нею не надані будь-які докази в підтвердження поважності причин пропуску такого строку, які б свідчили про об`єктивність, непереборність та істотність труднощів для вчинення ним такої дії

Вказує, що позивач не скористалася своїм правом, хоча і не була позбавлена можливості скласти відповідну заяву щодо прийняття спадщини, у строк передбачений чинним законодавством, на території країни свого фактичного перебування шляхом звернення до відповідних органів представництва України за кордоном, та подальшого її направлення поштою на територію України, а саме до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Доказів неможливості реалізації свого права, шляхом направлення відповідної заяви засобами поштового зв`язку, позивачем також не надано.

Вважає, що наведені підстави є юридично неспроможними, а викладені причини пропуску строку для подачі заяви не можуть вважатись поважними.

Вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи; недоведеними є обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; також, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, а тому вбачаються підстави, для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

У зв`язку з чим просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 березня 2025 року у цивільній справі №199/8605/24 провадження №2/199/3767/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В., про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини - скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити.

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити в її задоволенні.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №1296.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить в рівних частках діду ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та бабі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

17 травня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

18 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

22 жовтня 2024 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. було винесено постанову по відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить в рівних частках ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що нею не було подано заяви про прийняття спадщини в строк до 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця ОСОБА_3 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача, пояснила суду, що позивач знаходиться закордоном з січня 2024 року. Свідок дізналась про смерть колишнього чоловіка в жовтні 2024 року. Позивачу зателефонувала ОСОБА_8 , двоюрідна сестра по лінії покійного, та повідомила про спадщину і після цього донька ОСОБА_1 вирішила приїхати в Україну.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на рівні з відповідачем є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійно проживає в іншій країні - на великій відстані від місця відкриття спадщини і знаходження спадкового майна, на час смерті батька та відкриття спадщини перебувала за межами України, 18.10.2024 подала заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, тобто фактично прострочила шестимісячний строк на два з половиною тижні, а також враховуючи, що публічних оголошень або повідомлення у пресі щодо виклику позивача як спадкоємця до нотаріуса з приводу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 не розміщувалось, суд надавши у сукупності оцінку обставинам, на які позивач посилалася як на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, у взаємозв`язку з правовідносинами сторін, що склалися конкретно у цій справі, та незначному пропуску спадкоємцем такого строку, виходячи з принципів пропорційності, розумності та справедливості дійшов висновку про наявність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті її батька ОСОБА_3 протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду наступне.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно із спадкодавцем.

У цій справі встановлено, що спадкоємець за законом ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини не проживала із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично мешкала у Німеччині, що не заперечується сторонами. Звернулась до нотаріуса з відповідною заявою з пропуском 6-місячного строку, в результаті чого їй було відмовлено в оформлені спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібних висновків, дійшов Верховний Суд України у постановах від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі №626/274/22.

Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (див. пост. Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі №523/4713/19 (провадження №61-10052св23)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Задовольняючи позов суд, серед іншого, послався на постанову Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №681/203/17-ц в якій зроблено висновок, що «шестимісячний строк подання позивачами заяви про прийняття спадщини після смерті матері сплив 04 лютого 2017 року, а позов до суду вони пред`явили 15 лютого 2017 року, тобто пропущений ними строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності».

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, позивач посилається на те, що у встановлений законом шестимісячний строк не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , оскільки постійно проживає у Німеччині, дізналась про наявність спадкового майна лише у жовтні 2024 року, після чого відразу приїхала до України.

З матеріалів справи вбачається, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останнім днем звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини було 01 жовтня 2024 року.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 18 жовтня 2024 року, тобто з пропуском строку на 18 днів, що є не значним.

Суд, надавши у сукупності оцінку обставинам, на які позивач посилалася як на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, у взаємозв`язку з правовідносинами сторін, що склалися, та незначному пропуску спадкоємцем такого строку, пов`язаного з поважними причинами (позивач дізналась про спадщину в жовтні 2024 року, тобто вже після закінчення 6-ти місячного строку, та проживання на значній відставні від місця відкриття спадщини) виходив з принципів пропорційності, розумності та справедливості, дійшов висновку з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про наявність підстав для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті її батька ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і пов`язані з незгодою з висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ільїна Олександра Миколайовича- залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 березня 2025 рокуу цивільній справі №199/8605/24 -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 15.09.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв