Провадження 2-о/127/521/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Сєдінкіної Ю.В.

розглянувши в окремому провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/28982/25 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

15 вересня 2025 року судом зареєстровано заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: відділ ДРАЦС у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про встановлення факту, що має юридичне значення: смерті батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України в м. Севастополь, АРК.

Заяву мотивовано тим, що заявник громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15.05 год. в м. Севастополь, що засвідчено свідоцтвом про смерть, виданим 06.08.2025 року незаконними органами окупаційної влади Російської Федерації.

Реєстрації смерті батька за Законами України та отримання відповідного свідоцтва неможлива через відсутність у заявника документів, які є підставою для державної реєстрації.

Встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть батька згідно чинного Законодавства України.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримала, повідомила, що ОСОБА_2 був громадянином України і помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Севастополь АРК від гострої серцево-судинної недостатності, про що органом окупаційної влади було видане свідоцтво про смерть. Довідки про причину смерті, копії паспорта ОСОБА_2 у неї не залишилось. Реєстрація смерті ОСОБА_2 необхідна для вирішення питань щодо спадкування, погашення кредитних зобов`язань тощо. Просила заяву задоволити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явились в судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що заявник громадянка України ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Севастополь.

З 01.09.2021 року заявник зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Батьками заявника є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Севастополь, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15.05 год. в м. Севастополь Російської Федерації (про що 06.08.2025 року складено актовий запис про смерть № 1) видано органом окупаційної влади: «99200004 відділом ЗАГС Ленінського району м. Севастополя управління ЗАГС м. Севастополя».

За таких обставин реєстрації смерті батька заявниці за Законами України та отримання відповідного свідоцтва неможлива через відсутність у неї документів, які є підставою для державної реєстрації смерті на підставі чинного Законодавства України.

Встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно заявнику для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян і отримання свідоцтва про смерть батька згідно чинного Законодавства України.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, та чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» регулюються відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, закон визначає засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків.Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Частинами 1-3 статті 17 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою;

2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів.Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання.

Відповідно до вимог ч. 4 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі:

1) якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті;

2) встановлення у судовому порядку факту смерті;

3) звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою.

Смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

В лютому 2014 року почалась тимчасова окупація Автономної Республіки Крим, в т.ч. міста Севастополя, яка триває досі.

З 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, що діє станом на день ухвалення судом рішення у цій справі.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidouv. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozerv. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто, є окупованою)» (Mozerv. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів про смерть особи на тимчасово окупованій території, оскільки інша можливість збору доказів смерті особи на тимчасово окупованій території наразі неможлива, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Станом на день розгляду судом даної справи смерть громадянина України ОСОБА_2 у встановленому законами України порядку не зареєстрована через відсутність у ОСОБА_1 документів, які є підставою для державної реєстрації смерті її батька.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час уразі неможливості реєстрації органом державної реєстрації.

Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України розглядається з урахуванням вимог ст. 317 ЦПК України.

Відповідно до вимог абз. 2 ч. 1 ст. 317ЦПК України заява ОСОБА_1 розглядається Вінницьким міським судом Вінницької області.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Відповідно до вимог частини 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Оцінюючи надані заявником докази, суд вважає необхідним встановити факт смерті батька заявниці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України в м. Севастополь.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 89, 315, 316, 319 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

заяву ОСОБА_1 задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на тимчасово окупованій території України в м. Севастополь.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Вінницького апеляційного суду.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення підлягає негайному виконанню. Рішення є підставою для державної реєстрації смерті особи.

Повне судове рішення складене 17 вересня 2025 року.

Суддя: