КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/9709/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення 3% річних, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року в складі судді Матійчук Г. О.,

встановив:

06.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») про стягнення 3 % річних.

Позовні вимоги мотивував тим, що він 06.12.2013 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір №SAMDNWFD100, на виконання умов якого відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який було внесено 500 000 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року (справа №757/222/20-ц) його позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь за депозитним договором №SAMDNWFD100 від 06.12.2023 року суму вкладу у розмірі 500 000 доларів США, проценти за період з 07 травня 2014 року по 28 грудня 2019 року у розмірі 170 961,24 доларів США, три проценти річних за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 13 191,78 доларів США, що еквівалентно 482 404, 93 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року в частині стягнення 3 % річних у порядку частини другої статті 625 ЦК України змінено шляхом виключення з тексту резолютивної частини рішення вказівки: «що еквівалентно 482 404, 93 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №757/222/20-ц, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року залишено без змін.

Незважаючи на те, що рішення у справі №757/222/20-ц набрало законної сили, АТ КБ «ПриватБанк» не виконує рішення суду не маючи для цього жодних законних підстав, а тому він має беззаперечне право стягнення на його користь 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахованих на розмір його вкладу протягом строку позовної давності за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь 53 424, 66 доларів США у якості 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором №SAMDNWFD100 від 06.12.2013 за період із 14.11.2020 по 05.06.2024.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за порушення виконання грошового зобов`язання за договором № SAMDNWFD100 від 06.12.2023 за період із 05.06.2021 по 05.06.2024 у розмірі 45000 доларів США, без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 140 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно із статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд визначив період прострочення з 05 червня 2021 року по 05 червня 2024 року, в межах строку позовної давності, про застосування якої відповідачем була подана відповідна заява.

Суд відхилив доводи відповідача про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем, зазначивши, що дане питання досліджувалось в рамках справи про повернення вкладу, в якій саме з АТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто кошти, які належать позивачу.

У зв`язку із частковим задоволенням позову судом стягнуто з відповідача судовий збір у розмірі 15 140 грн, оскільки позивачем було сплачено максимальний розмір судового збору.

26.03.2025 АТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Кобзар Ю. Б. подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні, в іншій частині рішення залишити без змін. Стягнути з позивача судовий збір на користь відповідача.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що внаслідок укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, про що було розміщено повідомлення на офіційному сайті банку, та переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за договором банківського вкладу №SAMDNWFD100 від 06.12.2013, АТ КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язання за цим договором банківського вкладу, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником. Позивач не надав письмових заперечень щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», тому слід вважати, що переведення боргу здійснено за згодою кредитора. Форма вираження волі сторони через мовчання є певною альтернативою усній і письмовій формам. Згода кредитора не є необхідним елементом договору про переведення боргу та не може впливати на його дійсність. Така згода може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу. Банк не є належним відповідачем у справі.

Щодо стягнення судового збору зазначив, що ціна позову визначена позивачем у розмірі 54 424,66 доларів США, що еквівалентно 2 152 479,55 грн станом на 05.06.2024 року.

За подання до суду позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в сумі 1% ціни позову, але не більше 15 140 грн.

Приймаючи до уваги положення частини першої статті 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та часткове задоволення позовних вимог, вважає, що стягненню підлягає судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 12 752,42 грн (84,23 %).

Однак, судом не враховано, що позовні вимоги задоволено частково, а відтак і розмір судового збору слід також стягнути пропорційно задоволеним позовним вимогам.

06.05.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д. А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Судові витрати покласти на відповідача.

Вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалено у суворій відповідності із нормами матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що ОСОБА_1 не надавав банку ніякої згоди на переведення боргу перед ним будь-кому, у тому числі й ТОВ «ФК «Фінілон». Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті AT КБ «ПриватБанк» (в редакції від 01.06.2014) позивачем не підписувалися. Таким чином вони не є складовою частиною депозитного договору. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Відтак, для заміни боржника у зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу та така воля повинна бути виказана недвозначно та цей факт повинно бути відповідним чином зафіксовано. Договір про переведення боргу є недійсним в силу закону, тобто нікчемним, у разі, якщо кредитором не було надано згоди на заміну боржника.

В судовому засіданні представник відповідача - Кобзар Ю. Б. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Дугінов Д. А. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники в судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено депозитний договір №SAMDNWFD100.

На виконання умов вказаного договору на рахунок № НОМЕР_1 позивачем були внесені 500 000 доларів США.

26 грудня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало заяву ОСОБА_2 про розірвання депозитного договору від 06 грудня 2013 року, видачу вкладу та нарахованих процентів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року (справа №757/222/20-ц) його позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь за депозитним договором №SAMDNWFD100 від 06.12.2023 року суму вкладу у розмірі 500 000 доларів США, проценти за період з 07 травня 2014 року по 28 грудня 2019 року у розмірі 170 961,24 доларів США, три проценти річних за період з 29 грудня 2019 року по 13 листопада 2020 року у розмірі 13 191,78 доларів США, що еквівалентно 482 404, 93 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року в частині стягнення 3 % річних у порядку частини другої статті 625 ЦК України змінено шляхом виключення з тексту резолютивної частини рішення вказівки: «що еквівалентно 482 404, 93 грн без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі №757/222/20-ц, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року залишено без змін.

Доказів виконання вказаного судового рішення відповідачем не надано.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п`ята статті 1061 ЦК України).

Строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявник в апеляційній скарзі зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» перевело борг за депозитом позивача на ТОВ ФК «Фінілон» 17 листопада 2014 року, тому банк не є належним відповідачем у справі.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

У цій справі відсутні підстави для висновку про неналежність відповідача, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

За змістом статті 520 ЦК України у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, інша особа, яка має намір стати боржником. Отже, боржник або особа, яка висловила намір стати боржником, може запропонувати кредитору заміну боржника, або сам кредитор може запропонувати замінити боржника.

У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути тристороння згода: боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до статті 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Отже, договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника (стаття 520 ЦК України), воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням.

Оскільки ОСОБА_1 відповідно до статті 520 ЦК України не надавав згоди на переведення боргу за договором банківського вкладу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон», договір про переведення боргу між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладнику банку не створює правових наслідків для позивача.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, провадження № 14-224цс21, щодо переведення богу від АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» у подібних правовідносинах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Крім того, у межах розгляду справи № 757/222/20 за позовом ОСОБА_1 про розірвання депозитних договорів, стягнення грошових коштів суди досліджували доводи банку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі.

Зокрема, Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року визнав такі доводи безпідставними, оскільки банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

Позов у цій справі обґрунтований невиконанням рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року, яке було змінено частково постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у справі № 757/222/10, яким обов`язок сплатити суму вкладу, проценти та 3 відсотки річних на користь ОСОБА_1 покладено на АТ КБ «ПриватБанк».

Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що саме АТ «КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20.

Для визначення подібності правовідносин апеляційний суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, провадження № 61-1297св22, сформульовано правовий висновок про те, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу вказує, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Вказані висновки не суперечать висновку суду у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, провадження № 61-697св21, викладено загальний правовий висновок, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Банк в апеляційній скарзі посилається на те, що питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно без відповідної позовної заяви.

У справі, що переглядається, суд не кваліфікував договір про переведення боргу як недійсний чи нікчемний, а виходив з того, що договір про переведення боргу не породив правових наслідків для кредитора, тому вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18, провадження № 61-697св21, не спростовують висновків суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, провадження № 61-2979св20, зазначено, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Закон передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України).

Оскільки статтями 513, 520, 1059 ЦК України передбачено, що договір про переведення боргу за договором банківського вкладу має вчинятися у письмовій формі за участю вкладника, воля якого до переведення боргу за депозитним договором не може виражатися мовчанням, тому наведені висновки не є застосовними у справі, що переглядається.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20, зазначено, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Вказаний висновок нерелевантний до спірних правовідносин, в яких договір про переведення боргу не створив правових наслідків для вкладника.

Банк в апеляційній скарзі посилається на те, що постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 904/1721/20 залишено без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» про внесення змін до договору про передення боргу від 17 листопада 2014 року шляхом визнання укладеною додаткової угоди від 10 січня 2020 року. Зазначає, що судовим рішенням підтверджено дійсність договору про переведення боргу.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

ОСОБА_1 не був учасником справи № 904/1721/20 та встановлені постановою Верховного Суду від 01 червня 2022 року обставини преюдиційного значення для нього не мають.

Крім того, у цій справі суд дійшов висновку, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року не створив правових наслідків для ОСОБА_1 , а не для АТ КБ «ПриватБанк» чи ТОВ «ФК «Фінілон».

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про задоволення позову в частині 3% річних нарахованих згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в межах строку позовної давності. В цій частині рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В частині відмови в задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не переглядається судом апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову підлягає залишенню без змін.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне вирішення судом першої інстанції питання про стягнення судового збору, з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в загальному розмірі 53 424,66 дол. США, що в гривневому еквіваленті складало 2 152 479 грн 55 коп. (за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду з даним позовом) .

При зверненні позивача до суду з даним позовом в 2024 році, з урахуванням ціни позову, згідно вимог Закону України «Про судовий збір» підлягав сплаті судовий збір в сумі 15 140 грн.

Рішенням суду, яке переглядається, частково задоволено позовні вимоги, а саме в сумі 45 000 доларів США, що становить 84,23 %.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позов задоволено частково, то й судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить суму 12 752,42 грн.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ст. 353, 367, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Кобзар Юлії Богданівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши суму судового збору, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , з 15 140 грн до 12 752, 42 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.09.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук