Ухвала

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 990SCCV/42/24

провадження № 61-225вп25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши заяву ОСОБА_1 про визначення підсудності справи за заявою ОСОБА_2 про визнання недієздатним ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2025 року ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду заяву про визначення підсудності справи за заявою ОСОБА_2 про визнання недієздатним ОСОБА_3 , громадянина України, який проживає на території Республіки Польща.

ОСОБА_4 зазначає, що відповідно до пункту 3 статті 295 ЦПК України, діючи як представник ОСОБА_3 при участі ОСОБА_2 у справі про визнання ОСОБА_5 особою недієздатною, а також на підставі пункту 2 статті 22 Договору між Республікою Польща та Україною про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах від 24 травня 1993 року (Договір ратифіковано Постановою Верховною Радою України № 3941-XII (3941-12) від 04 лютого 1994 року) є підстави для визнання недієздатним ОСОБА_3 , громадянина України, місце проживання якого разом із батьками: ОСОБА_6 і ОСОБА_7 знаходиться на території Польщі.

06 лютого 2024 року ОСОБА_8 за участю ОСОБА_3 звернувся до Окружного Суду м. Лодзі із заявою про визнання ОСОБА_3 особою недієздатною з приводу значної інтелектуальної відсталості.

З урахуванням наведено, ОСОБА_4 просить визначити відповідний суд України, який Окружний Суд м. Лодзі повідомить про наявність підстави визнання недієздатним громадянина України ОСОБА_3 , який проживає на території Республіки Польща.

Правовідносини щодо обмеження в дієздатності або визнання особи недієздатною (повне і часткове визнання недієздатним) врегульовані статтею 22 Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року (Договір ратифіковано Постановою Верховної Ради України N 3941-XII (3941-12) від 04 лютого 1994 року).

Відповідно до частини другої статті 22 Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, якщо суд однієї Договірної Сторони встановить, що є підстави для обмеження в дієздатності або визнанні недієздатним громадянина іншої Договірної Сторони, місце проживання якого знаходиться на території першої Договірної Сторони, він повідомляє про це відповідний суд другої Договірної Сторони.

Частиною третьою статті 22 Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах визначено: якщо суд другої Договірної Сторони, повідомлений відповідно з пунктом 2 заявить, що надає право виконати подальші дії суду за місцем проживання цієї особи, або не висловиться протягом трьох місяців, суд за місцем проживання цієї особи може провести справу про обмеження в дієздатності або визнанні її недієздатною відповідно до законодавства своєї держави, якщо причина обмеження в дієздатності або визнанні недієздатною передбачається також законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є ця особа. Рішення про обмеження в дієздатності або визнанні недієздатною пересилається відповідному суду іншої Договірної Сторони.

Відповідно до статті 295 ЦПК України заява про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, у тому числі неповнолітньої особи, чи визнання фізичної особи недієздатною подається до суду за місцем проживання цієї особи, а якщо вона перебуває на лікуванні у закладі з надання психіатричної допомоги - за місцезнаходженням цього закладу. Підсудність справ про обмеження цивільної дієздатності чи визнання недієздатним громадянина України, який проживає за її межами, визначається за клопотанням заявника ухвалою судді Верховного Суду.

Отже, Верховний Суд визначає підсудність справи про визнання недієздатним громадянина України за умови, якщо він проживає за межами України.

До заяви додано копії закордонних паспортів громадян України ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; переклади довідок ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про реєстрацію на тимчасове місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість, з наданих матеріалів не видно зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на території України. А також, у заяві ОСОБА_4 не зазначає їх зареєстроване місце проживання на території України.

Крім цього, з довідок про реєстрацію на тимчасове місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 видно, що строк дії їх реєстрації у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 закінчився 31 липня 2025 року.

Отже, із наданих до заяви матеріалів видно, що ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 є громадянами України, проте, доказів зареєстрованого їх місця проживання на території України та проживання їх за межами України на час звернення до суду касаційної інстанції не надано.

Враховуючи відсутність відповідних доказів на підтвердження зареєстрованого місця проживання та факту проживання за межами України ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на час звернення до суду касаційної інстанції, Верховний Суд позбавлений процесуальних підстав й можливості вирішити питання про визначення підсудності справи за заявою ОСОБА_2 про визнання недієздатним ОСОБА_3 .

Керуючись частиною першою статті 295 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви заяву ОСОБА_1 про визначення підсудності справи за заявою ОСОБА_2 про визнання недієздатним ОСОБА_3 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев