РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд у складі:

головуючого судді Адамовича О.Й.,

за участю секретаря судового засідання Світко Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Лук`янець Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира з вказаним позовом та відповідно до змісту позовних вимог просить встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позов обґрунтовано тим, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 24.09.2024 року шлюб між ними розірвано. Позивач зазначає, що з 2021 року син ОСОБА_4 проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні, відповідач ОСОБА_5 участі у вихованні сина не бере. З початку війни відповідач знайшла прихисток закордоном та непропонувала забрати з собою сина. Позивач вказує, що він самостійно виховує сина, підтримує його, бере участь в його навчанні, створив для сина належні умови для гармонійного розвитку, навчання. Метою встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є необхідність отримання можливості одноосібного звернення до державних, медичних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, а також отримання відстрочки від мобілізації.

Ухвалою від 31.12.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання.

Ухвалою від 22.04.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі (а.с.50). В судовому засіданні 26.02.2025 року відповідач пояснила, що її син проживає разом з батьком у с. Пряжів Житомирського району Житомирської області, аліменти на дитину вона сплачує (а.с.45).

Начальник служби у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області Алла Близнюк подала до суду заяву в якій просить справу розглянути на розсуд суду та за умови відсутності представника служби у справах дітей (а.с.43 зворот, 52).

Представник служби у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області

Представник ІНФОРМАЦІЯ_4 Гуменюк О.Л. подав до суду заяву в якій просить справу розглянути без його участі (а.с.33-34).

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріалами справи, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.02.2016 року.

Сторони є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 23 серпня 2016 року Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с. 11).

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 24.09.2024 року у справі №296/5941/24 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, про що складено актовий запис за № 131; визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з батьком ОСОБА_1 ; вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 26 червня 2024 року до повноліття дитини (а.с.23-24).

За змістом акту обстеження умов проживання Служби (управління) у справах дітей Новогуйвинської селищної ради про обстеження умов проживання від 19 березня 2025 року дитина ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 . У вказаному житлі ОСОБА_3 забезпечено належні умови для його виховання та навчання. У бесіді ОСОБА_1 повідомив, що мама дитини живе окремо, він самостійно виховує та утримує дитину ОСОБА_3 (а.с. 57).

У довідці Пряжівського старостинського округу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №145 від 30.05.2024 року вказується, що згідно акту обстеження №122 від 30 травня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 15 січня 2021 року (а.с.12).

Згідно наданої позивачем копії характеристики ОСОБА_3 з ліцею №21 міста Житомира вказано, що дитина є здібним учнем. Вихованням сина займається батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 участі у вихованні дитини не бере (а.с. 13).

За змістом довідки Центру розвитку «Дзига» від 12.06.2024 року, ОСОБА_6 дійсно відвідував заняття «Підготовка до школи» та «Індивідуальні заняття» в період з 02.09.2022 по 15.08.2023. В навчально-виховному процесі брав участь тільки батько. Мати за весь період навчання в центрі не з`являлась та участі в навчальному процесі не брала (а.с.14).

Відповідно до довідки Приватного підприємства «МЦ Актив-мед», за період з 12.07.2022 року по 20.06.2024 року за медичною допомогою для дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звертався лише його батько ОСОБА_1 (а.с.15).

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 26.12.2019 року у справі №295/18321/19 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 ч.1 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення за малозначністю вчиненого і обмежитись усним зауваженням. Провадження по справі закрито (а.с.21).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину з метою в подальшому отримати відстрочку від мобілізації на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, які необхідні для виховання дитини, а не повністю відмовитися від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка розглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Встановлено, що на день розгляду справи ОСОБА_3 виповнилося 9 років.

Суд зазначає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання матері окремо від дитини не впливає на обсяг її батьківських прав і не звільняє її від обов`язків щодо дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

У вихованні та утриманні дитини мають брати участь як мати так і батько.

Проживання матері окремо від дитини не звільняє її від обов`язку виховувати та утримувати дитину.

За не виконання, чи неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягненні до відповідальності.

Посилання позивача на той факт, що відповідач постійно проживає закордоном не підтверджені належними доказами, а документи, долучені до матеріалів справи свідчать лише про більшу участь батька у житті дитини.

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Ураховуючи, що метою звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом є отримання відстрочки від мобілізації, суд вважає доцільним зазначити таке.

Системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей.

А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

Також суд звертає увагу, що в матеріалах справи міститься тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_2 з якого вбачається, що позивач не придатний до військової служби та виключений з військового обліку, а тому така підстава для встановлення факту як надання відстрочки не підтверджується належними доказами.

Суд вважає, що за наведених вище обставин визнання позову відповідачем не може бути підставою для його задоволення.

Вказана обставини вказує на відсутність спору між сторонами щодо місця проживання та виховання дитини батьками.

Разом з тим, суд вважає, що самоусунення одного із батьків від виховання дитини не може слугувати підставою для надання додаткових прав та звільнення від виконання обов`язків, які накладаються державою на громадянина.

Така позиція ставить в нерівне становище батьків, які належним чином виконують свої батьківські обов`язки, проживають однією сім`єю та виховують дитину спільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, в судовому засіданні підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав відносно сина; в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач не здатна виконувати батьківські обов`язки в силу об`єктивних обставин; пояснення позивача про те, що ОСОБА_2 проживає закордоном належним чином не підтверджені.

Закон не передбачає обов`язку підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні шляхом встановлення юридичного факту в судовому порядку. Натомість, такий факт може бути підтверджений за рішенням суду в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем сина ОСОБА_3 .

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 18, 76-81, 89, 141, 211, 223, 258, 263-265, 315-319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: служба у справах дітей Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, адреса: Житомирська область, Житомирський район, смт Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, 5.

Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Головуючий суддя О. Й. Адамович

Дата складання повного тексту рішення: 11.09.2025