ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 682/1422/25

Провадження № 22-ц/820/1968/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2025 року (суддя Зелінська В.І.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 28.01.2020 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 , було укладено Договір надання позики на умовах фінансового кредиту, № , відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кошти на умовах фінансового кредиту для власних потреб. Кредит надано у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем (30 днів), визначеного сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору. Мета отримання кредиту - для власних потреб. Загальний (максимальний) розмір кредитної лінії - 20000 гривень. До умов договору застосовується фіксована процентна ставка. Максимальна відсоткова ставка, нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості і становить 1,75%. Розмір відсотків за один день користування кредитом (траншем) та річна відсоткова ставка визначаються сторонами у додатках до договору. Відсотки за користування поточним кредитом (траншем) нараховуються за один календарний день від фактичної суми грошових коштів, які ОСОБА_1 зобов`язана повернути товариству в рамках наданого кредиту (траншу) в день такого нарахування. Максимальна вартість кредиту за діючим лімітом у грошовому виразі становить 172 грн.

Відповідачка кредитні кошти отримала, але свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість у розмірі 53210,00 грн., яка складається з: 4000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 49210,00 грн. заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 14.07.2021 року.

Також позивачем зазначено, що 14.07.2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» передало (відступило) за плату ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги, а ТОВ «Вердикт Капітал» прийняло належні TOB «Інфінанс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, зокрема, право вимоги за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, № від 28.01.2020 року до відповідачки ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр»відповідно до Договору відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року в тому числі за Договором про споживчий кретит № від 28.01.2020 року до відповідачки ОСОБА_1 .

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Договором надання позики № від 28.01.2020 року в сумі 53210,00 грн., понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 16000 грн.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за кредитом в сумі 53210,00 грн., судовий збір в сумі 1778,67 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка порушила умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми позики та відсотків за користування коштами в порядку і на умовах зазначених в договорі позики, укладеному в електронній формі у спосіб, визначений законом, внаслідок чого позивач, до якого перейшло право грошової вимоги до боржника, вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення в судовому порядку заявленої суми заборгованості, розмір якої відповідає умовам договору та вимогам закону.

Щодо компенсації витрат на правничу допомогу, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Коллект Центр» витрат на правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн., враховуючи, що представником позивача не надано доказів, представництва Ткачуком О.В., як адвокатом позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове яким частково задовольнити позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» із урахуванням всіх фактичних обставин справи та наведених апелянтом доводів, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором № від 28.01.2020 у розмірі 6100 грн. (4000 грн. тіло кредиту та 2100 грн. відсотки за користування кредитом) та 277,70 судового збору. Стягнути ТОВ "Коллект Центр" на користь ОСОБА_1 витрати за надання правничої допомоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що висновки суду щодо стягнення відсотків у визначеній позивачем сумі незалежно від її розміру, утім в межах дії строку договору - 36 місяців є необґрунтованими, адже в пункті 1.6 договору сторони передбачили максимальний строк (кількість календарних днів) користування кредитним траншем - 30 календарних днів. Тобто, в межах кредитного ліміту у розмірі 20 000,00 грн, який діяв протягом 36 місяців, фінансова компанія могла надавати транші строком користування 30 днів з моменту їх надання.

У даному випадку ТОВ «Інфінанс» 01 березня 2020 року було здійснено на рахунок відповідачки третій транш у розмірі 4000 грн, тридцятиденний строк користування яким закінчився 31 березня 2020 року, а тому право ТОВ «Коллект Центр» нараховувати проценти за користування кредитними коштами припинилося зі спливом терміну користування траншем, а не встановленим кредитним лімітом.

Спірний кредитний договір укладено строком на 30 днів, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно оцінив укладений сторонами договір та допустив неправильне застосування вищенаведених норм чинного законодавства, які регулюють спірні відносини та поширюються на укладений договір в частині встановлення строку кредитування, його продовженні і нарахування відсотків за споживчим кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект центр» не погоджується із доводами апелянта, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що за умовами кредитного договору, із якими погодився відповідач, строк кредитування, продовжився з урахуванням пролонгації, умова якої була погоджена обома сторонами кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28 січня 2020 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладений договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № , шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно заявки-анкети № від 01 березня 2020 року в рамках договору позики № від 28 січня 2020 року, підписаного позичальником електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором 3r417v, ТОВ «Інфінанс» перерахувало відповідачці на рахунок банківської картки, реквізити якої були зазначені ОСОБА_1 в цій заявці, грошові кошти у розмірі 4000,00 грн.

14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого позикодавець відступив на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором № від 28 січня 2020 року, який був укладений з ОСОБА_1 .

У подальшому, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до відповідачки за вказаним договором позики ТОВ «Коллект Центр» на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року.

Відповідачка не сплачувала своєчасно грошові кошти для погашення суми позики та відсотків за користування коштами в порядку і на умовах зазначених в договорі позики № від 28 січня 2020 року, тобто порушила свої зобов`язання і має прострочену заборгованість, загальний розмір якої станом на день формування позовної заяви 20.05.2025 року становить 78480,00 грн., і складається із: 4000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 73220,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на дату відступлення права вимоги; 1260,00 грн.- заборгованість за нарахованими відсотками з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості.

Проте позивач, аргументуючи принципом розумності, співмірності і пропорційності, просив стягнути з відповідачки заборгованість у загальному розмірі 53210,00 грн. з яких: 4000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 49210,00 грн. - заборгованість за відсотками.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір позики розрізняє строк користування кредитом (траншем), який становить 30 днів, та строк дії договору - 36 місяців (3 роки), а кредитодавець мав право стягувати з позичальника відсотки за кожен день користування кредитом у розмірі 1,75 % в межах дії договору.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2020 року позичальником оформлена заявка-анкета на отримання кредиту в рамках договору позики щодо отримання траншу кредиту у розмірі 4000,00 грн. строком на 30 днів, яка підписана електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який надіслано за допомогою смс-повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

01 березня 2020 року кредитодавцем надіслана пропозиція надання кредитного траншу відповідно до заявки-анкети № від 01 березня 2020 року у рамках договору позики (оферта) на наступних умовах:

розмір кредиту (траншу) - 4000,00 грн.; строк користування кредитом (траншем) - 30 днів;строк дії договору позики - 3 (три) роки;відсоткова ставка - 1,75 % за 1 (один) день користування кредитом;річна відсоткова ставка - 638,75%;загальна вартість кредиту -2100 грн.;реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) - 638,75 %.

01 березня 2020 року позичальником підписаний акцепт оферти на отримання чергового траншу кредиту відповідно до заявки-анкети позичальника № від 01 березня 2020 року в рамках договору позики на запропонованих умовах. Акцепт підписаний позичальником електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який надіслано за допомогою смс-повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Отже, відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки.

Підписанням договору позики відповідачка також підтвердила, що вона повністю ознайомилась з усіма його умовами, в тому числі з Правилами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує факт отримання 01 березня 2020 року від ТОВ «Інфінанс» фінансового кредиту (траншу) за договором позики № від 28 січня 2020 року у розмірі 4000,00 грн. на свою платіжну картку, проте не погоджується із нарахованими ТОВ «Коллект Центр» процентами за користування кредитними коштами (траншем) в межах дії строку вказаного договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За змістом статі 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання щодо повернення кредиту, нарахування і сплати процентів за користування кредитом насамперед визначаються умовами кредитного договору.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Як вбачається з матеріалів справи, у заявці-анкеті № від 01 березня 2020 року у рамках договору позики (оферти) зазначено основні умови кредитування, а саме: розмір кредиту (траншу) 4000,00 грн.; строк користування кредитом (траншем) - 30 днів; строк дії договору позики - 3 (три) роки; відсоткова ставка 1,75 % за 1 (один) день користування кредитом.

За умовами пункту 1.2 договору позики № від 28 січня 2020 року кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору із остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору: додатку № 1 та додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

Позичальник має право здійснити дострокове погашення кредиту (траншу) за договором і сплатити проценти за фактичний строк користування кредитом (траншем).

Відповідно до пункту 1.7 договору протягом 36 календарних місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користуватися діючим лімітом кредиту, які позичальник зобов`язаний повернути товариству в рамках надання кредиту на умовах договору та Правил.

Згідно із пунктом 1.9 договору дія цього договору вважається продовженою на наступні 36 календарних місяців, якщо до закінчення строку дії договору жодна із сторін письмово не повідомила іншу сторону про його припинення у зв`язку з закінченням строку дії договору. Дія цього договору може бути достроково припинена за ініціативою будь-якої із сторін шляхом письмового повідомлення іншої сторони та при умові відсутності зобов`язань між сторонами.

Відповідно до пункту 1.11 договору позики за продовження/зміну строку дії користування поточним кредитом (траншем), позичальником сплачуються нараховані відсотки (у разі наявності, штрафні санкції на вимогу товариства) за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту.

Пунктом 7.4 договору позики визначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що уклав цей договір на сприятливих для себе умовах, у тому числі з отриманням повної інформації від товариства, достатньої та необхідної для прийняття рішення позичальником щодо укладення цього договору, що відповідає його внутрішній волі.

Враховуючи, що укладений між сторонами договір розрізняє строк користування поточним кредитом (траншем), який становить 30 днів та строк дії договору - 36 місяці (3 роки), кредитодавець має право на стягнення з позичальника відсотків за кожен день користування кредитом у розмірі 1,75 % в межах дії договору № від 28 січня 2020 року із 01 березня 2020 року (дата отримання коштів) по 31.01.2022 (дата, станом на яку позивачем розраховано заборгованість)( а.с.24)

Розрахунок заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, відповідачкою суду не наданий.

Звертаючись до суду з позовом, позивач самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та, посилаючись на принцип розумності, співмірності та пропорційності, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками станом на 31.01.2022 року у розмірі 49210,00 грн.

З огляду на зазначені вище умови договору, відсутність доказів на спростування утворених сум заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Коллект Центр», що давало достатні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики № від 28 січня 2020 року у розмірі 53210,00 грн. з яких: 4000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 49210,00 грн. - заборгованість за відсотками.

Посилання апеляційної скарги на те, що право ТОВ «Коллект Центр» нараховувати проценти за користування кредитними коштами припинилося зі спливом строку користування саме траншем, а не протягом визначеного договором строку кредитування, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони зводяться до вибіркового тлумачення відповідачкою умов договору, укладеного між сторонами, якими встановлено розмір і порядок одержання кредитодавцем процентів за весь періоду кредитування в межах строку дії договору у вигляді відновлювальної кредитної лінії.

За правилом статті 204 ЦК України існує презумпція правомірності наведеного правочину, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).

Разом з тим, відповідачка не надала суду доказів, які б свідчили про недійсність (нікчемність) вищезазначених умов кредитного договору, відповідно в суду першої інстанції не було підстав не брати їх до уваги при вирішенні спору в частині стягнення процентів та здійснювати довільне тлумачення умов договору, зокрема, в частині стягнення плати за користування кредитними коштами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору позики, згідно яких позичальника повідомлено, зокрема, що у разі надання останній кредитного траншу за договором відновлювальної кредитної лінії вона буде зобов`язана сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування яких визначено як в самому правочині, так і в акцепті оферти на отримання чергового траншу кредиту відповідно до заявки-анкети позичальника, з якими ОСОБА_1 ознайомилася та без будь-яких заперечень підписала в електронному вигляді.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2025 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк