К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року місто Київ

справа № 761/33021/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/12080/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Романцової Тетяни Володимирівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, в якому просив суд:

розірвати, укладений між сторонами шлюб, зареєстрований 09 лютого 2021 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), та зроблено відповідний актовий запис № 66;

поділити спільне майно подружжя між сторонами та визнати за кожним з них право особистої приватної власності на окреме майно в наступному порядку:

1) визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_1 на транспортний засіб: автомобіль марки «PORSСHE» модель «MACAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , який був набутий у спільну сумісну власність у шлюбі з відповідачкою, на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2023 року, укладеного на території Королівства Іспанія в муніципалітеті Марбелья;

2) визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_2 , на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м, житловою площею 15,9 кв.м, складається з однієї житлової кімнати.

Позов мотивовано тим, що з 09 лютого 2021 року він перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння в поглядах на сімейне життя, несумісності характерів, шлюбно-сімейних відносин не підтримують. Подальше спільне життя між сторонами і збереження шлюбу не можливе та суперечить їх інтересам.

Під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано у спільну сумісну власність майно: транспортний засіб та квартиру, набувачем якого у відповідних правовстановлюючих документах було зазначено відповідачку. Автомобіль перебуває у фактичному користуванні та володінні позивача, суперечок щодо порядку користування автомобілем між сторонами не має.

Посилаючись на те, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не було досягнуто, однак, існують обставини та домовленості між подружжям для відступлення від засади рівності часток у спільній сумісній власності, а також з урахуванням, що автомобіль перебуває у володінні позивача, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 09 лютого 2021 року Голосіївським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 66 (свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_3 ) - розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін незмінні.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Романцова Т.В. звернулася з апеляційної скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити такі вимоги.

Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд порушив принцип диспозитивності та безпідставно перевіряв фінансовий стан сторін у справі, шляхом направлення запиту до податкової служби про отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих сторонами від податкових агентів, за власною ініціативою суду.

Вказувала, що суд безпідставно не прийняв до уваги визнання відповідачкою позову, яка зазначила про це у відзиві на позов.

Посилалася на хибність висновку суду про відсутність спору про право між подружжям, а відмовивши у поділі майна, залишив сторони у невизначеному стані щодо їх спільного сумісного майна після розірвання шлюбу.

Також вказувала, що відсутність оцінки майна не є підставою для відмови у позові, оскільки з огляду на предмет спору та позовні вимоги у даній справі наявність або відсутність оцінки майна не має юридичного значення.

Зауважувала, що у суду першої інстанції були відсутні підстави не прийняття у якості доказу набуття права власності договору купівлі-продажу, у зв`язку з не зазначенням VIN-коду транспортного засобу.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Романцова Т.В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, тому колегія суддів, враховуючи ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала можливим проводити розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що така вимога є необгрунтованою, оскільки протягом всього часу розгляду справи, не встановлено фінансової можливості придбання сторонами спірного майна, наявність спору, між подружжям щодо поділу цього майна, не надано актуальної оцінки вартості майна на час звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 2021 року.

11 січня 2023 року між ОСОБА_2 та Sacha Mostovoi було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «PORSСHE» модель «MACAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 70 000,0 євро.

20 червня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п. 1 якого, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.; продаж квартири було вчинено за 1 505 990,0 грн., які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору.

Спірний автомобіль «PORSСHE» модель «MACAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходить у користуванні позивача, що не заперечувалося сторонами.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , просив, зокрема, поділити спільне майно подружжя між сторонами, та визнати за кожним з них право особистої приватної власності на окреме майно, в наступному порядку:

1) визнати право особистої приватної власності за позивачем на транспортний засіб: автомобіль марки «PORSСHE» модель «MACAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , який був набутий у спільну сумісну власність у шлюбі з відповідачкою, на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2023 року, укладеного на території Королівства Іспанія в муніципалітеті Марбелья;

2) визнати право особистої приватної власності за відповідачкою, на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 44,0 кв.м, житловою площею 15,9 кв.м, складається з однієї житлової кімнати.

У відзиві на позов ОСОБА_2 не заперечувала щодо запропонованого позивачем варіанту поділу майна.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що майно придбане сторонами у шлюбі є спільним сумісним майном, у користування позивача перебуває спірний автомобіль, відповідач не заперечувала щодо запропонованого позивачем поділу спільного майна подружжя, про що особисто вказала у відзиві на позовну заяву, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови в задоволенні позову в частині вимог щодо поділу майна подружжя.

Верховний Суд неодноразово вказував у своїх постановах, що якщо рухоме та нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, є неподільним, то підлягає поділу шляхом виділення у власність кожного окремого об`єкта майна.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Ураховуючи викладене, в тому числі, беручи до уваги доводи, наведені сторонами, щодо способу поділу спільного майна, а також враховуючи, що відповідач не заперечувала щодо запропонованого позивачем варіанту поділу спільного майна, колегія суддів приходить до висновку, що запропонований позивачем варіант поділу є доцільним та справедливим, оскільки майно ще під час перебування у шлюбі за згодою сторін були зареєстровані за відповідачем, однак автомобіль перебуває у фактичному користуванні позивача, за згодою сторін. У зв'язку з цим визнання за позивачем права власності в порядку поділу майна подружжя на автомобіль, а за відповідачем - на квартиру не призведе до виникнення в сторін необхідності повторного звернення до суду з метою поділу майна подружжя, а відтак забезпечить досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору між сторонами, тому рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, за позовні вимогу про поділ майна подружжя позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 9 084,00 грн., а також він поніс витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 9 643,58 грн.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача;

З урахування того що колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог про поділ майна подружжя, позивач має право на компенсацію витрат понесених при вирішенні вказаного спору за рахунок відповідачки у розмірі 18 727,58 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Романцової Тетяни Володимирівни задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року в частині незадоволених позовних вимог про поділ майна подружжя скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , право власності на транспортний засіб: автомобіль марки PORSСHE модель MACAN, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 ,

визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 , площею 44 кв.м, житловою площею 15,9 кв.м, складається з однієї житлової кімнати.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 18 727,58 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: