Справа № 153/1717/22
Провадження № 22-ц/801/1483/2025
Провадження № 22-ц/801/1484/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 рокуСправа № 153/1717/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),.

суддів: Голоти Л. О., Ковальчука О. В.,

за участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне сільськогосподарське товариство «Вікторія»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Кугутюка Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року та додаткове рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 травня 2025 року, ухвалені у складі судді Швеця Р. В. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Вікторія» про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 травня 2010 року позивач набув право власності на земельну ділянку на території колишньої Ратуської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, на даний час с. Ратуш, Могилів-Подільського району, Вінницької області, кадастровий номер :02:002:0031 площею 1,3765 га.

19 липня 2010 року між позивачем та ПСП «Вікторія» укладено договір оренди землі № 380, який зареєстровано у Відділі Держкомзему у Ямпільському районні 20 лютого 2012 року за № 041, строк дії якого 10 років (п. 8 договору).

Відповідно до п. 43 договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, а тому оскільки державну реєстрацію права оренди було здійснено 20 грудня 2012 року, договір припинив дію 20 грудня 2022 року.

Однак на здійснене завчасно усне звернення про припинення договору оренди, відповідач відмовив ОСОБА_1 у поверненні земельної ділянки та повідомив про наявність додаткової угоди від 18 червня 2018 року, ознайомившись із якою позивач виявив, що підпис в ній, біля його прізвища, не його та виконаний іншою особою, що свідчить про нікчемність додаткової угоди від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся в суд із цим позовом, у якому просив усунути йому перешкоди у користуванні належним йому майном шляхом зобов`язання ПСП «Вікторія» повернути земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0031 площею 1,3765 га у користування та розпорядження позивача у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Вікторія» про витребування майна із чужого незаконного володіння, було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем під час судового розгляду справи не доведено ту обставину, на яку він посилається у своїй позовній заяві, а саме те, що він не підписував додаткову угоду від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року.

Так, у ході судового розгляду справи за клопотанням представника ОСОБА_1 заявлене ним клопотання про призначення почеркознавчої експертизи було залишено без розгляду. У подальшому під час розгляду справи ні позивач, ні представник позивача не ініціювали перед судом призначення у справі почеркознавчої експертизи для встановлення приналежності підпису ОСОБА_1 в додатковій угоді від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року.

Водночас представник позивача звернувся із клопотанням про призначення експертизи матеріалів документів, а саме додаткової угоди від 18 червня 2018 року, оригінал якої надав відповідач.

Судом було призначено експертизу матеріалів документів, на вирішення експертів було постановлено питання:

Чи виготовлений текст (друкований, рукописний, а саме підписи сторін та відтиск печатки) у Додатковій угоді до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року, датованої 18 червня 2018 року оригінальний примірник якої надано суду представником відповідача, у той час, яким датований документ, а саме 18 червня 2018 року?

Втім відповідно до висновку експерта від 10 січня 2025 року № 7480/24-34 відповідь на вказане питання експертом не було надано у зв`язку з відсутністю дозволу на вирізання штрихів реквізитів та фрагментів паперу у досліджуваному та порівняльних документах, а також через відсутність порівняльних зразків документів. При цьому експерт зазначив, що встановити час нанесення друкованого тексту не є можливим у зв`язку із відсутністю відповідних порівняльних зразків, а також через відсутність в судово-експертній практиці України методики із встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкованих пристроїв з лазерним способом друку; встановити час нанесення відтиску печатки від імені Приватного сільськогосподарського підприємства «Вікторія» не є можливим у зв`язку із відсутністю відповідних порівняльних зразків (а. с. 72-79, том 1).

Суд першої інстанції відхилив твердження сторони позивача про те, що відповідач ухилився від участі у проведенні експертизи, зазначивши, що основними завданнями експертизи матеріалів документів є, зокрема, визначення абсолютного часу виконання штрихів рукописних записів у документах, тому така експертиза не може підтвердити або спростувати доводи позову про те, що ОСОБА_1 особисто не підписував додаткову угоду від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року.

Також місцевий суд зазначив, що позивачем та його представником не надано належних та безспірних доказів того, що наданий відповідачем примірник додаткової угоди від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року не може бути предметом почеркознавчої експертизи, а доводи представника позивача є лише припущенням, спростування чи підтвердження яких могло б відбутися за результатами почеркознавчої експертизи.

Додатковим рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 травня 2025 року зі ОСОБА_1 на користь ПСП «Вікторія» було стягнуто 12 000 грн понесених ним витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із такими рішеннями суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувані рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, вирішити питання судових витрат.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Копаничук С. Г., судді: Оніщук В. В., Голота Л. О.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2025 року справу призначено до розгляду на 14 серпня 2025 року о 14 год 00 хв.

Відповідно до протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2025 року суддю Оніщука В. В. замінено на суддю Рибчинського В. П.

14 серпня 2025 року судове засідання було відкладено на 18 серпня 2025 року о 13 год 00 хв, та згодом на 21 серпня 2025 року о 11 год 00 хв.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 серпня 2025 року було задоволено заяву представника ПСП «Вікторія» про відвід суддів Копаничук С. Г. та Рибчинського В. П., справу передано на повторний авторозподіл для визначення судді у порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 25 серпня 2025 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) визначено суддю Оніщука В. В., суддю Рибчинського В. П. замінено на суддю Матківську М. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 серпня 2025 року розгляд справи призначено на 11 вересня 2025 року о 11 год 20 хв.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року суддю Матківську М. В. замінено на суддю Ковальчука О. В.

Судове засідання, призначене на 11 вересня 2025 року було відкладене за клопотанням учасників справи на 18.09.2025 року о 09 год. 10 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином ключові обставини, пов`язані з твердженням позивача про неукладеність додаткової угоди від 18 червня 2018 року.

Позивач неодноразово наголошував, що не підписував цю угоду, а оригінал документа, наданий відповідачем, суттєво відрізняється від копії, отриманої з Державного реєстру речових прав. Зокрема, візуальні відмінності між копією та оригіналом могли свідчити про можливі маніпуляції з документом, однак суд не приділив цьому належної уваги та не дослідив ці розбіжності. Крім того, суд не взяв до уваги той факт, що позивач не був повідомлений про укладення додаткової угоди, що суперечить принципу вільного волевиявлення, передбаченому ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Суд помилково застосував презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не врахувавши положення ст. 207 ЦК України, яка визначає підпис сторони як обов`язковий реквізит письмового правочину.

Позивач стверджував, що не підписував додаткову угоду, а відповідач не надав жодних доказів (листування, свідчень), які б підтверджували волевиявлення позивача на її укладення. Таким чином, суд мав визнати додаткову угоду неукладеною.

Суд першої інстанції порушив вимоги ст. 109 ЦПК України, не визнавши факт неукладеності додаткової угоди на підставі ухилення відповідача від участі в експертизі. Відповідач не надав згоди на вирізання штрихів реквізитів та фрагментів паперу для проведення судово-технічної експертизи, що унеможливило встановлення часу виконання підписів. Відповідно до ст. 109 ЦПК України, суд мав право визнати факт, для з`ясування якого призначалася експертиза, якщо сторона ухиляється від її проведення. Відмова відповідача надати дозвіл на дослідження документа свідчить про його зацікавленість у приховуванні обставин укладення угоди, що мало бути враховано судом.

Окрім того задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, Ямпільський районний суд Вінницької області не врахував ту обставину, що додаткова угода від 20 квітня 2025 року до Договору № 59 виникла (була підписана між ПСП «Вікторія» та адвокатом Волковим П. О.) після ухвалення судового рішення.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПСП «Вікторія» просить залишити оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні, проведеному за участі учасників справи в режимі відеоконфереції, представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0031 площею 1,3765 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Ратуської сільської ради (за межами населеного пункту) Ямпільського р-ну Вінницької обл., що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 644163 від 27 травня 2010 року (а. с. 6 том 1).

19 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ПСП «Вікторія» було укладено договір оренди № 380, відповідно якого відповідач прийняв від позивача у строкове платне користування вказану земельну ділянку. Строк дії договору 10 років (п. 8). Орендна плата 3 % від вартості земельної ділянки або у натуральній грошовій формі за погодженням сторін (п. 9) (а. с. 8, 128, том 1).

18 червня 2018 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 19 липня 2010 року, відповідно до умов якої, зокрема, було змінено строк дії договору на 20 років (а. с. 9, 129, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Частиною першою статті 93 ЗК України та статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Аналогічне положення закріплено й у статті 13 Закону України «Про оренду землі».

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц Верховний Суд зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника/-ів правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що він є власником земельної ділянку, яку відповідно до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року передав у користування ПСП «Вікторія» строком на 10 років. Оскільки державну реєстрацію права оренди було здійснено 20 грудня 2012 року, договір припинив дію 20 грудня 2022 року, проте на усне звернення позивача відповідач відмовив йому у поверненні земельної ділянки, пославшись на додаткову угоду від 18 червня 2018 року, якою строк дії договору було продовжено.

На переконання ОСОБА_1 , його права були порушені відповідачем, оскільки після ознайомлення із вказаною додатковою угодою позивач виявив, що підпис у ній виконаний іншою особою, а не ним, що свідчить про нікчемність додаткової угоди від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року, тому просив суд усунути йому перешкоди у користуванні належною йому земельної ділянкою шляхом витребування її у ПСП «Вікторія».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як зазначалося, підставою для звернення до суду із цим позовом ОСОБА_1 вказав те, що він не підписував додаткову угоду від 18 червня 2018 року до договору оренди № 380 від 19 липня 2010 року.

Втім, як правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, жодними належними та допустимими доказами виконання підпису у вказаному правочині не ОСОБА_1 , а будь-якою іншою особою, стороною позивача не доведено.

Із матеріалів справи встановлено, що у судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції представник позивача заявляв клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, та згодом просив суд залишити його без розгляду.

Таким чином суд першої інстанції при розгляді справи був позбавлений можливості з`ясувати обґрунтованість позовних вимог із заявлених позивачем підстав, а саме неналежність йому підпису у додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про ухилення відповідача від участі у проведенні експертизи матеріалів документів, та вважає повністю обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що така експертиза не може підтвердити або спростувати доводи позову про те, що ОСОБА_1 особисто не підписував додаткову угоду від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що із заявою про зміну підстав позову позивач та його представник не зверталися.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів того, що наданий відповідачем примірник додаткової угоди від 18 червня 2018 року до договору оренди землі № 380 від 19 липня 2010 року не може бути предметом почеркознавчої експертизи.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Враховуючи наявність у додатковій угоді підпису сторони та відсутність доказів вчинення підпису не позивачем, місцевий суд правомірно застосував до нього презумпцію правочину.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, Ямпільський районний суд Вінницької області не врахував ту обставину, що додаткова угода від 20 квітня 2025 року до Договору № 59 була підписана між ПСП «Вікторія» та адвокатом Волковим П. О. після ухвалення судового рішення.

Так, відповідно до п. 3.3 договору № 59 про надання правової допомоги від 04 листопада 2021 року вартість правової допомоги, що надається за цим договором, є фіксованою та узгоджується сторонами у додаткових угодах до договору та сплачується замовником на підставі заявлених рахунків. Таким чином, встановлення розміру гонорару у додатковій угоді від 20 квітня 2025 року відповідає умовам договору про надання правничої допомоги, а дата її укладення не є суттєвою.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_1

14 серпня 2025 року представник ПСП «Вікторія» подав до суду заяву про стягнення з позивача понесених витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 20 000 грн.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно вимог ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У ч. 3 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Як встановлено судом, інтереси ПСП «Вікторія» у суді апеляційної інстанції представляв адвокат Волков П. О.

На підтвердження понесених витрат адвокат надав суду договір про надання правової допомоги № 59 від 04 листопада 2021 року; акт приймання-передачі наданої правничої допомоги до вказаного договору від 10 липня 2025 року; додаткову угоду до вказаного договору від 10 липня 2025 року; відповідно до якої гонорар адвоката визначено у фіксованому розмірі 20 000 грн; рахунок № 10-07-2025/001 від 10 липня 2025 року на оплату послуг адвоката.

Також до заяви про стягнення судових витрат було долучено докази її надсилання представнику позивача.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Однак сторона позивача правом на подання заперечень проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу не скористалася, а тому суд доходить висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 20 000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Кугутюка Олександра Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року та додаткове рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 05 травня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Вікторія» судові витрати на правничу допомогу, понесені ним у суді апеляційної інстанції, у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

О. В. Ковальчук