Провадження № 2-н/161/1961/25
У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

18 вересня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в особі судді Мазура Д.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу з метою стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу з метою стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей.

Розглянувши заяву про видачу судового наказу та додані до неї матеріали, суддя приходить до висновку про необхідність відмовити у видачі судового наказу з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.165 ч.1 п.1 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог ст.163 ЦПК України.

Згідно норми ст. 163 ч. 2 п. 5 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

А відповідно до ст.163 ч.3 п.4 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

При вирішенні питання про відповідність заяви про видачу судового наказу наведеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства слід враховувати, що до заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають застосуванню і норми СК України, які регулюють питання сплати аліментів (п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №14 від 23.12.2011 року «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження»).

Частиною 5 ст.183 СК України встановлено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту наведених положень ст. 183 СК України право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини має лише той з батьків/законних представників, з яким проживає дитина.

Як слідує зі змісту матеріалів заяви про видачу судового наказу, заявник до своєї заяви про видачу судового наказу долучив лише витяг з реєстру територіальної громади про місце реєстрації малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який був сформований на підставі заяви законного представника ОСОБА_2 (мами). Заявник не надав належних і допустимих доказів, що підтверджують ту обставину, що діти проживають самі з ним. В матеріалах справи міститься лише витяг з реєстру територіальної громади про спільне місце реєстрації заявника та малолітніх дітей, який не може бути належним доказом під твердження факту спільного проживання заявника та малолітніх дітей, а тому не приймаються судом.

Таким чином, із наданих документів неможливо однозначно встановити факт проживання малолітніх дітей з заявником ОСОБА_1 внаслідок чого не вбачається виникнення у заявника права грошової вимоги у цій частині.

На підставі вищевикладеного, вважаю за необхідне відмовити заявнику у видачі судового наказу, роз`яснивши, що відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків.

А тому, керуючись ст.ст. 161, 163, 165, 167 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу з метою стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені ст. 261 ЦПК України.

Дата складення повного тексту ухвали 18 вересня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Д.Г. Мазур