КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С. А., суддів: Слюсар Т. А.,Таргоній Д. О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 рокупозовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Центрального районного суду м. Дніпра.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спірних правовідносин є зняття арешту із всього нерухомого майна, що належить позивачці, а саме 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відомостей про належність ОСОБА_1 на праві власності нерухомості в Голосіївському районі м. Києва матеріали справи не містять. Отже, питання щодо зняття арешту стосується в тому числі квартири, яка знаходиться у м. Донецьку та на праві спільної часткової власності належить позивачці.За таких обставин, зазначена справа не підсудна Голосіївському районному суду м. Києва, а має розглядатись Центральним районним судом м. Дніпра з урахуванням зміни територіальної підсудності судовихсправ Ворошиловського районного суду м. Донецька та Селидівського міського суду Донецької області.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для визначення підсудності справи, та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона не має і ніколи не мала нерухомого майна в Донецькій області.

До позовної заяви, як доказ наявності арешту поза виконавчим провадженням, нею надано копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка була сформована по частковому співпадінню і до неї підтягнуло іншу особу на ім`я ОСОБА_2 із м. Донецька, яка є співвласником квартири адресою: АДРЕСА_1 ,разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Однак, батьком позивачки є ОСОБА_5 , а матір`ю - ОСОБА_6 . При цьому у довідці відсутній РНОКПП вищевказаних осіб, на відміну від даних позивачки, тому квартира належить зовсім іншій особі, яка випадково потрапила у витяг лише через співпадіння імені, а не податкового номера. Окрім того, інша особа - ОСОБА_2 не має арештів на своєму майні, що свідчить про те, що позивачка та особа, що володіє частиною майна у м. Донецьку, це зовсім різні особи, а відтак справа не може бути підсудна Центральному районному суду м. Дніпра.

Позивачка стверджує, що їй на праві власності належить автомобіль, меблі та інше цінне майно, що перебуває в Голосіївському районі м. Києва. Також вона має в банках України, місцезнаходження яких зареєстроване у м. Києві, рахунки, із яких теж необхідно зняти арешти.Тобто, більша частина її майна перебуває саме в Голосіївському районі м. Києва, у зв`язку з чим виконавчий лист перебував на виконанні саме в Голосіївському ВДВС у м. Києві, що є відповідачем у справі, який наклав арешт на майно, однак його не зняв.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства,кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

Відповідно до положень частини дев`ятої статті 187 ЦПК України, якою врегульовано порядок відкриття провадження у справі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Судом встановлено, що у червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просила зняти арешт, який накладений на все її нерухоме майно на підставі постанови державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 про стягнення коштів на користь ПАТ «Марфін Банк» у розмірі 1 064 550,21 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка не вказала конкретно визначеного майна за індивідуальними ознаками, з якого вона просить зняти обтяження у вигляді накладеного державним виконавцем арешту, проте зазначила, що наявне у Державному реєстрі речових прав обтяження № 15982629 від 18 серпня 2016 року перешкоджає їй набути у власність майно шляхом укладення в нотаріуса договору купівлі-продажу.

Суд першої інстанції із наданої позивачкою інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктавід 02 червня 2025 року установив, що позивачці ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8, 9).

Оскільки відомостей про належність ОСОБА_1 на праві власності нерухомості в Голосіївському районі м. Києва матеріали справи не містять, а питання щодо зняття арешту стосується в тому числі квартири, яка знаходиться у м. Донецьку та на праві спільної часткової власності належить позивачці, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до вимог частини першої статті 30 ЦПК України зазначена справа не підсудна Голосіївському районному суду міста Києва та має розглядатись Центральним районним судом м. Дніпра.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно із частинами першою та другою статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 553/2086/17 (провадження № 61-25705св18), за змістом частини другої статті 30 ЦПК України, на відміну від частини першої цієї статті ЦПК України, не проводиться розмежування територіальної компетенції судів залежно від виду майна (рухоме чи нерухоме), про зняття арешту з якого подано позов.

Суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції). Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом про зняття арешту з нерухомого майна, посилаючись на те, що наявний у Державному реєстрі речових прав відповідний запис про обтяження її майна арештом державного виконавця № 15982629 від 18 серпня 2016 року порушує її права.

На підтвердження своїх доводів позивачка додала до позовної заяви копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта- фізичної особи ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , пошук - за частковим співпадінням.

Згідно вказаної довідки, окрім актуальної інформації із Державного реєстру речових прав про державну реєстрацію спірних обтяжень щодо ОСОБА_1 , в ній також містяться відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , співвласниками якої (по 1/3 частині) є ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

При цьому у вказаному розділі інформаційної довідки, який був сформований реєстром лише по частковому співпадінню із прізвищем, ім`ям та по батькові позивачки, відсутні будь-які персональні дані щодо вищевказаних осіб, у тому числі РНОКПП співвласників квартири.

Позивачка ОСОБА_1 в апеляційній скарзі категорично заперечує наявність в її власності коли-небудь нерухомого майна у Донецькій області, вказуючи, що в інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було підтягнуто іншу особу на ім`я ОСОБА_1 із м. Донецька, яка є співвласником вказаної квартири.

Суд апеляційної інстанції з метою перевірки зазначених доводів позивачки здійснив через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на отримання інформації за повним співпадінням щодо суб`єкта- фізичної особи ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , за результатом якого отримав відповідь № 1751427 від 09 вересня 2025 року.

Відповідно до вказаної відповіді, окрім запису № 15982629 від 18 серпня 2016 року про обтяження нерухомого майна позивачки арештом Голосіївського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, відсутні інші відомості про перебування у власності ОСОБА_1 будь-яких об`єктів нерухомості.

З огляду на викладене, передчасним є висновок суду першої інстанції про те, що згідно із правилами виключної підсудності спір, який виник між сторонами у цій справі, не відноситься до територіальної юрисдикції Голосіївського районного суду м. Києва, а має розглядатись Центральним районним судом м. Дніпра з урахуванням зміни територіальної підсудності судовихсправ Ворошиловського районного суду м. Донецька та Селидівського міського суду Донецької області.

З наведених вище підстав колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для визначення підсудності даної справи та вважає висновок суду про передачу позовної заяви за територіальною підсудністю на розгляд до іншого суду таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо передачі цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна за підсудністю на розгляд до Центрального районного суду м. Дніпра не відповідає нормам діючого процесуального законодавства, тому відповідно до вимог статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат позивачки у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року скасувати, справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майнанаправити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: С. А. Голуб

Т. А. Слюсар

Д. О. Таргоній