465/7702/25
2/465/4014/25
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

11.09.2025 м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Баран О.І., розглянувши питання про відкриття провадження у справі:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),

відповідач: Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (, місцезнаходження: 79057, м. Львів, вулиця Конотопська, буд. 6/8),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юзва Ярина Ярославівна (місцезнаходження м. Львів, вулиця Могильного, буд. 28),

предмет позову: звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в:

1 вересня 2025 року позивач звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юзви Ярини Ярославівни, у якій просить суд «зняти арешт з нерухомого майна, що перебуває у частковій власності ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), дата смерті: ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна) було накладено на підставі виконавчого листа №?2-8403 від 16.02.2004 Франківським ВДВС ЛМУЮ реєстраційний номер обтяження: 1460792 від 11.11.2004, виключивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна запис з реєстраційним номером: 1460792 від 11.11.2004».

Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що така не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України та підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

У позовній заяві зазначено про те, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається із частки у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими її співвласниками є позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Враховуючи вищевказане та маючи намір отримати спадок, позивач звернулась до третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору із заявою про прийняття спадщини, водночас дізналась наявність арешту на нерухоме майно.

У той же час, відповідач листом від 26.05.2025 №38166 повідомив позивача, про відсутність правових підстав для зняття арешту з майна боржника.

Відтак, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає бездіяльність відповідача щодо незняття арешту з майна в порядку ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» протиправною.

При цьому, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, об`єктом обтяження є квартира в цілому.

Однак, позивач не звернувся до суду з адміністративним позовом, а звернувся в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що позивач як спадкоємець після смерті ОСОБА_2 не був залучений стороною виконавчого провадження, в ході виконання якого накладено арешт на все майно спадкодавця, а відтак, відповідно до ст. 447 ЦПК України не наділений правом на оскарження дій державного виконавця, відтак у нього наявне право на судовий захист в порядку позовного провадження.

Однак, у зв`язку із тим, що позовна заява підлягає залишенню без руху, суддя звертає увагу на юрисдикції спору.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 28.03.2025 у справі № 160/15582/23:

«Велика Палата Верховного Суду вже вирішувала питання юрисдикції спору щодо скасування арешту на майно, позивачем у якому є спадкоємець арештованого майна.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №340/25/19 Верховний Суд дійшов висновку, що «для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду. Якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин.

Так, підставою цього позову позивачка визначила наявність арешту, накладеного на невизначене майно спадкодавця, що перешкоджає їй в оформленні її спадкових прав на нерухоме майно.

За таких умов позов спрямовано на захист цивільних прав позивачки, пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно та фактично є різновидом негаторного позову».

Тобто, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду розділила юрисдикцію спору між цивільною/господарською та адміністративною зважаючи на підставу позову, з яким звернувся до суду спадкоємець.

Варто зауважити, що у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду обґрунтувала, що відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» якщо особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, для спорів про зняття арешту з майна, яке особа (не боржник у виконавчому провадженні) вважає своїм, встановлено певний порядок судового вирішення.

Аналізуючи спірні правовідносини у цій справі висновується, що у будь-якому випадку, інтерес спадкоємця щодо скасування арешту на спадкове майно лежить у площині приватного інтересу. Проте, вирішальною у цьому випадку для вибору підсудності спору є підстава поданого спадкоємцем позову 1) чи визнання дії державного виконавця при накладенні арешту неправомірними чи 2) захист речового права шляхом визнання права власності та зняття арешту».

У постанові Верховного Суду від 11.12.2024 у справі № 160/15607/23 зазначено таке:

«24. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

25. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що підставою цього позову позивач визначила наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця, що перешкоджає їй в оформленні її спадкових прав на нерухоме майно. А тому виснували, що позов спрямовано на захист цивільних прав позивачки, пов`язаних з оформленням права власності на спадкове майно.

26. Разом з тим, зі змісту позовної заяви встановлено, що підставою цього позову є, на думку позивача, неправомірні дії посадової особи органу державної виконавчої служби в частині накладення арешту на майнове право оренди земельної ділянки. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви позивач, серед іншого, покликається на порушення відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при примусовому виконанні ухвали Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/1435/22.

27. Оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження з виконання виконавчого документа, виданого судом у господарській справі, господарським процесуальним законом не встановлено порядку судового оскарження рішень, дій державного виконавця, які заявлені позивачем у цій справі, а звернення позивача до суду обумовлено незаконністю дій державного виконавця щодо накладення арешту на речове право оренди саме його земельної ділянки, яка належала спадкодавцю, цей спір віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

28. Додатковим підтвердженням наведених вище висновків щодо поширення юрисдикції адміністративного суду на правовідносини щодо яких виник спір у цій справі є постанова Верховного Суду від 22.12.2023 у справі № 640/7964/19, де спір розглянуто у порядку адміністративного судочинства по суті позовних вимог.

29. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства».

Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

При цьому встановлено, що у провадженні Франківського районного суду м. Львова була справа №2-8403/04, однак 09.09.2004 у ній постановлена ухвала про залишення позовної заяви без розгляду. Відтак, Франківським районним судом м. Львова виконавчий лист у справі №2-8403/04 не видавався. Крім цього, склад учасників у ній був інший і не включав у собі ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити:

виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви;

зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Частиною п`ятою ст. 177 ЦПК України також встановлено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Однак, позовна заява вказаним вимогам не відповідає.

Так позивачем зазначено про відсутність підстав для продовження обтяження на майно ОСОБА_2 , а також про те, що виконавче провадження, в межах якого на майно ОСОБА_2 накладено арешт на виконанні у відповідача не перебуває, а «виконавчий лист повернуто стягувачу». Однак позивач жодним чином не розкриває особу стягувача і не надає доказів повернення виконавчого листа чи сплати стягуваних сум, внаслідок чого невідомо коли та з яких підстав такий повернено.

Крім цього, із листа відповідача від 26.05.2025 №38166 встановлено, що неможливо встановити на підставі якого саме виконавчого документа було накладено арешт на майно боржника та з яких саме підстав виконавче провадження було завершено.

Також позивачем не надано підтвердження третьої особи про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину до моменту зняття арешту в межах виконавчого провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1219 Цивільного кодексу України передбачено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відтак, предметом доказування у межах заявленого позову в порядку цивільного судочинства є також встановлення обставин припинення цивільних зобов`язань між кредиторами та боржником.

Відповідні обставини, в тому числі і щодо відсутності боргу, має підтвердити позивач, як заінтересована особа у прийнятті спадщини при зверненні до суду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, позивачу слід викласти зміст позовної заяви у такий спосіб, у який буде дотримано вимоги п. 5, 8 ч. 3 ст. 175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України.

Частиною 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані:

сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи (п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України);

подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України);

надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні (п. 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України);

виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки (п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України);

виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).

Щодо сплати судового збору

Вимогами ч. 4 ст. 177 ЦПК України встановлено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 175 ЦПК України, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Позивачем вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України не виконано і в супереч ч. 4 ст. 175 ЦПК України, підстав звільнення позивача від сплати судового збору не наведено, навпаки, у позовній заяві, зазначено що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи є судовий збір.

Встановлено, що представником позивача додано копію посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України серії НОМЕР_2 від 28.02.2025.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Так, Законом України «Про судовий збір» визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у ст. 5 зазначеного Закону та є вичерпним.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

При цьому, правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветерани війни та члени сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, члени сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України отримують безоплатну правничу допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом таких питань.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) зазначено, що «відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону № 3551-XII. Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18)».

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11.09.2024 у справі № 567/79/23 (провадження № 14-93цс24) зазначила, що із часу прийняття нею 09 жовтня 2019 року постанови у справі № 9901/311/19, як і постанови від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 із висновками щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI з урахуванням вимог статей 12 та 22 Закону № 3551-XII, відсутні підстави стверджувати, що відбулась зміна суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок чого цей висновок втратив зрозумілість, набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості.

Аналіз п. 8, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в сукупності з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вказує на те, що члени сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій, закріплених законодавством саме через набуття такого статусу.

Отже, сама по собі наявність статусу члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України не гарантує звільнення від сплати до бюджету судового збору з усіх спорів.

Предметом позову є звільнення майна з-під арешту.

Оскільки зазначена справа не пов`язана із соціальним захистом порушених прав скаржника, як члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України, відсутні правові підстави для звільнення позивача від сплати судового збору за подання позову.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі ст.129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

З урахуванням роз`яснень, викладених у постанові №5 від 03.06.2016 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за подання позовної заяви у випадку об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру (залежно від вартості майна, яке відшукується), так і за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру (зняття арешту з майна). При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Якщо ж заявлена вимога лише про зняття арешту з майна, то сплачується судовий збір як за заяву немайнового характеру.

Якщо предметом позову є частка майна в спільній сумісній власності подружжя, членів сім`ї, то вимога про зняття арешту з цього майна сплачується судовим збором за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру. Разом з тим якщо заявляється вимога про визначення (збільшення, виділення) частки майна у спільній сумісній власності згідно із законом чи договором та зняття арешту з цього майна, то судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового і майнового характеру окремо.

Отож, позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1211,20 грн за подання позовної заяви (реквізити для сплати судового збору: отримувач коштів- ГУК Львів/Франківський р-н/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38008294, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0013953, код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу - *;101; судовий збір, за позовом (ПІБ чи назва установи, організації позивача),Франківський районний суд м.Львова) та надати відповідний документ, що підтверджує сплату судового збору чи документ, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору.

Вищевказані недоліки позбавляють суд можливості відкрити провадження у цій справі та призначити її до судового розгляду.

За таких обставин вважаю, що позовну заяву, необхідно залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення вказаних недоліків у відповідності до ч. 2 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України, передбачено, що якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Разом із тим, суддя роз`яснює, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

У зв`язку із перебуванням судді на лікарняному до 10.09.2025, датою постановлення ухвали є 11.09.2025.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 175, 185, 260, 353 ЦПК України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юзви Ярини Ярославівни про звільнення майна з-під арешту залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити, що згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. 175 і 177 цього кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду.

У разі невиконання вимог ухвали суду в зазначений строк, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Баран О.І.