КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/7523/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Саліхова В. В.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Михайлова А. Л.

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пащенка П. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Вовка С. В.

від 18 березня 2020 року

у цивільній справі № 757/28705/19-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3 , державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макарова Олега В`ячеславовича, ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Потапов Михайло Юрійович

про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивований тим, що 20 грудня 2015 року вона уклала з ТОВ «Житло-Буд» договір № 71 про передачу майнових прав на об`єкт нерухомості, згідно з умовами якого вона придбала у ТОВ «Житло-Буд» майнові права на нежитлове приміщення № 170-а, площею 81,1 кв. м, на двадцять п`ятому поверсі (мансарда) будинку АДРЕСА_1 .

14 вересня 2017 року ТОВ «Житло-Буд» передало, а вона прийняла приміщення № 170-а з плануванням, зазначеним у технічному паспорті, виданому БТІ м. Києва 10 вересня 2017 року, а у подальшому зареєструвала своє право власності на це приміщення.

01 березня 2019 року на підставі договору дарування вона від своєї рідної бабці ОСОБА_4 отримала у дар квартиру АДРЕСА_2 .

Зазначала, що квартира АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_3 від дня їх придбання були нежилі (законсервовані).

Невдовзі після укладення цього договору дарування квартири вона разом зі своїм батьком прибули у вказаний будинок, щоб оглянути квартири та визначитись щодо їх ремонту, однак побачили, що в квартирі АДРЕСА_3 невідомими особами встановлені інші двері.

Від співробітників ТОВ «Житло-Сервіс» їй стало відомо, що квартира АДРЕСА_3 за даними ТОВ «Житло-Сервіс» є квартирою АДРЕСА_4 та належить громадянці ОСОБА_2 .

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_5 спочатку була зареєстрована, як об`єкт нерухомого майна, 05 листопада 2018 року на підставі технічного паспорту на квартиру та акту приймання-передачі нерухомого майна ТОВ «Житлобуд» від 27 серпня 2018 року, за відповідачем ОСОБА_3 .

У подальшому, вказану квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу було відчужено відповідачці ОСОБА_2 .

Вважає, що реєстрація нового об`єкта нерухомості у вигляді квартири АДРЕСА_4 та права власності на нього за ОСОБА_3 , а у подальшому на підставі договору купівлі продажу за ОСОБА_2 порушує її права власності на квартири АДРЕСА_6 , оскільки ця спірна квартира була неправомірно створена із двох належних їй на праві власності квартир, внаслідок чого вона змушена звернутись до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Фінк О. Е. в інтересах ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд не з`ясував обставин, що мають значення для справи, і дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи, порушивши норми процесуального та матеріального права. Підкреслює, що суд не керувався завданням цивільного судочинства - справедливим і неупередженим розглядом справ для ефективного захисту прав. Апелянт зазначає, що суд обґрунтував своє рішення лише «версією досудового слідства», що є лише припущенням, а не доказом. Вона наголошує, що, відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а доказом у цивільній справі може бути лише вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили. Стверджує, що суд діяв упереджено на користь відповідачів, які, як вона підкреслює, жодного разу не з`явилися на судові засідання і не надали жодного доказу на свій захист. Апелянт також заявляє, що суд порушив вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів, оскільки взагалі не оцінив докази, надані позивачем, і не мотивував їх відхилення. Серед доказів, які суд не взяв до уваги, були: договір про передачу майнових прав, акт приймання-передачі, довідка про повну сплату внесків, договір дарування квартири АДРЕСА_3 , лист від ТОВ «Житло-Буд» про те, що акт приймання-передачі з ОСОБА_3 не укладався і не підписувався, а також копія реєстраційної справи, в якій відсутні документи, що б підтверджували законне набуття права власності ОСОБА_3 . Крім того, апелянт зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, які були предметом спору.

Також апелянт вважає, що суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, зокрема Закон «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зауважує, що державний реєстратор повинен був відмовити в реєстрації, оскільки, згідно зі статтею 24 цього закону, подані документи не давали змоги встановити набуття прав. Апелянт посилається на статті Цивільного кодексу України, зазначаючи, що зміст правочину не може суперечити законодавству та інтересам суспільства, а оскаржуваний договір купівлі-продажу мав бути визнаний недійсним, оскільки був спрямований на незаконне заволодіння майном.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а позов не підлягає задоволенню. Відповідач стверджує, що позовні вимоги позивача не призведуть до ефективного захисту її прав, ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту, який є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідач вважає, що замість вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішень про державну реєстрацію, позивач мала б подати віндикаційний позов, тобто вимагати витребування майна з чужого незаконного володіння. У відзиві зазначається, що рішення суду про витребування майна є прямою підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскарження ж правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав власника. Більше того, рішення про державну реєстрацію прав вичерпує свою дію після внесення відомостей до реєстру, тому його скасування не є необхідним для відновлення прав.

Крім того, відповідач заявляє, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що квартира АДРЕСА_4 є тим самим майном, що і квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_3 . На думку відповідача, це є ще однією підставою для відмови в позові.

Також ОСОБА_2 стверджує, що не була належним чином повідомлена про судовий розгляд ані в першій інстанції, ані на стадії апеляційного оскарження, що є порушення права на справедливий суд та рівність сторін. Зазначає, що підписи на поштових повідомленнях були виконані не нею, а іншою особою. Тому вона просить суд поновити їй строк для подання відзиву, який, на її думку, був пропущений з поважних причин.

Колегія суддів вважає доводи щодо поновлення строку на подання відзиву обґрунтованими, адже неналежне сповіщення відповідача, спричинило скасування постанови суду апеляційної інстанції та повторний апеляційний розгляд.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Михайлов А. Л. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представника відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пащенко П. М. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 мала на меті захист своїх прав як власника нерухомого майна, яке вона набула на підставі цивільно-правових угод, стверджуючи, що це майно - житлове приміщення (квартира) АДРЕСА_3 та нежитлове приміщення № 170-а - на час звернення до суду трансформувалося в один об`єкт, квартиру АДРЕСА_4 , що належить відповідачці. Позивачка вважала, що це сталося внаслідок незаконних дій та підробки документів, які призвели до реєстрації «об`єкта-двійника» за іншими особами, що позбавило її законного права власності. Таким чином, позов є спробою відновити її права на майно, яке вибуло з її володіння поза її волею.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що в діях позивача наявне зловживання своїм правом. Встановивши, що існує кримінальне провадження щодо майна, яке є предметом спору, та дослідивши ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року у справі № 757/48853/19-к, суд дійшов висновку, що зазначені в позові вимоги не ґрунтуються на законі. Суд також встановив, що згідно з ухвалою слідчого судді, у кримінальному провадженні № 0000164 від 06.03.2019 було визначено порядок зберігання речових доказів - об`єктів нерухомого майна, які належать ОСОБА_1 . Цей порядок передбачав передачу майна в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів. Суд також дійшов висновку, що версія досудового слідства у кримінальному провадженні свідчить, що невстановлені особи підробили документи, на підставі яких відбувалась передача права власності на квартири. На підставі цих обставин, суд вважав, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

Як вбачається з матеріалів справи 20.12.2015 ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Житло-Буд» договір № 71 про передачу майнових прав на об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з умовами цього договору, ОСОБА_1 за плату в розмірі 853 983, 00 грн придбала у ТОВ «Житло-Буд» майнові права на нежитлові приміщення площею 81,1 кв. м, на АДРЕСА_1 . При цьому, у варіанті договору, що викладений українською мовою об`єкт має № 170-а, а російською - № 107-а (а.с 10-14 т. 1).

У довідці про сплату інвестиційних коштів номер приміщення не вказаний.

14.09.2017 ТОВ «Житло-Буд» передало, а ОСОБА_1 прийняла нежитлове приміщення № 170-а з плануванням, зазначеним у технічному паспорті, виданому БТІ м. Києва 10.09.2017.

Згідно даних технічного паспорту від 10.09.2017 нежитлове приміщення № 170-а розташоване у будинку АДРЕСА_1 на 25 поверсі (мансарда) літер «Б», висота приміщень 3.0 м (а.с 15-18).

20.12.2017 право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення № 170-а зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К. Ю. (а.с. 19 т. 1).

Також, матеріалами справи підтверджується, що 01.03.2019 між ОСОБА_4 як дарувальником та позивачкою ОСОБА_1 як обдарованою укладено договір дарування квартири АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та цього ж дня, право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Цукуровою С. С.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_8 як об`єкт нерухомого майна №000 зареєстрована із відкриттям розділу 01.03.2019.

Згідно даних технічного паспорту від 25.11.2005 квартира АДРЕСА_9 , висота приміщень 3.8 м (а.с. 25 т. 1).

З матеріалів справи також вбачається, що 04.12.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_10 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

На підставі договору купівлі-продажу від 04.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Потаповим Михайлом Юрійовичем, право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстроване за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , а відповідний запис був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.12.2018 на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Потапова М. Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44461847.

Відповідно до відомостей технічного паспорту (інвентаризаційна справа 220055 квартира АДРЕСА_11 (а.с. 99-101 т. 1).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_10 належить ОСОБА_2 .

Також за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_5 вперше зареєстрована, як об`єкт нерухомого майна, 05.11.2018 з такими даними: об`єкт житлової нерухомості, кількістю кімнат - чотири, загальна площа 282,4 кв. м, житлова площа 166,4 кв. м, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 43912520 від 07.11.2018 прийняв державний реєстратор Макаров Олег Вячеславович, Київська філія комунального підприємства «Реєстрація нерухомості», м. Київ, власником квартири зазначений ОСОБА_3 . Підставою виникнення права власності зазначені наступні документи: технічний паспорт на квартиру, виданий 28.10.2018 ФОП ОСОБА_5 і акт приймання-передачі нерухомого майна, серія КВ 42462742, виданий 27.08.2018 ТОВ «Житлобуд».

Отже, зважаючи на зміст позовних вимог ОСОБА_1 мала довести не тільки належність їй на праві власності житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_3 та нежитлового приміщення № 170-а, а й порушення її прав на це майно відповідачами й ідентичності квартира АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_2 із приміщеннями позивачки.

Колегія суддів вважає, що, хоча цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, що передбачає покладення тягаря доказування на сторони, позивачка ОСОБА_1 не виконала свій обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Таку обставину необхідно доводити таким чином, щоб реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини видається вірогіднішим, ніж протилежний.

З огляду на надані докази, позивачка не змогла переконливо довести, що квартира АДРЕСА_4 є ідентичною її приміщенням № НОМЕР_2 та АДРЕСА_3 . Матеріали справи містять значні розбіжності: приміщення № 170-а розташоване на 25 поверсі та має літеру «Б», а квартира АДРЕСА_4 - на 24 поверсі та має літеру «А». Ці суперечності створюють обґрунтовані сумніви щодо тотожності об`єктів та не дозволяють суду дійти висновку про існування стверджуваної позивачкою обставини з необхідним ступенем вірогідності.

Висновок Експертів № 266/1/25 від 20.05.2025 року (а.с. 82-89, т. 3), колегія суддів відхиляє, як допустимий доказ такої ідентичності, адже висновок складений не на замовлення учасника справи, а за замовлення голови правління ОСББ, що виключає можливість його оцінки відповідно до частини першої статті 106 ЦПК України. Надаючи оцінку вказаному висновку як письмовому доказу, колегія суддів, зауважує, що викладена у висновку вихідна інформація є ідентичною тій, що наявна у матеріалах справи, утім розбіжності на які вказано вище, щодо поверхів та літерності не усунуто, а отже, такий висновок не підтверджує тотожності об`єктів.

Крім того, за принципом змагальності, позивач повинен довести факт порушення своїх прав відповідачами. Проте, у часовому вимірі первинна реєстрація квартири АДРЕСА_4 відбулась 5 листопада 2018 року, а права на квартиру АДРЕСА_3 позивачка набула та зареєструвала лише 1 березня 2019 року. Ця хронологічна послідовність не підтверджує, що права ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 були порушені відповідачами у вказаний у позові спосіб. Таким чином, зважаючи на баланс вірогідностей, висновок про існування стверджуваних позивачкою обставин є менш вірогідним, ніж протилежний.

Щодо обраного позивачкою способу захисту колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

З огляду на наведене та зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним правочину та скасування рішень про реєстрацію нерухомого майна, на яке вона претендує, є неефективними, адже навіть у разі встановлення ідентичності майна (що у межах даної справи не знайшло підтвердження) та факту його незаконного вибуття з володіння, задоволення позову у заявленій формі не призведе до належного відновлення її права власності.

У ситуаціях, коли майно вибуває з володіння власника поза його волею, як це, за твердженням ОСОБА_1 , сталося з її приміщеннями № 170 та № 170-а, належним і єдиним ефективним способом захисту є віндикаційний позов. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника.

Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Такий позов дозволяє власнику витребувати своє майно від особи, яка незаконно ним володіє, без необхідності оскарження наступних правочинів. Рішення суду про задоволення віндикаційного позову є самостійною та достатньою підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 726/1524/19 (провадження № 61-1946св21) вказано, що: «задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права».

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20) і є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення за неповного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, і неправильного застосування норм матеріального права. Замість того, щоб перевірити наявність порушеного права позивачки, його зв`язок з діями відповідачів та ефективність обраного способу захисту, суд необґрунтовано зосередився на «версії слідства» та дійшов помилкового висновку про зловживання позивачкою своїм правом.

Отже у цій частині доводи апеляційної скарги знайшли підтвердження, адже суд першої інстанції не з`ясував повною мірою всі обставини справи та дійшов помилкового висновку про зловживання позивачкою своїм правом. Водночас, решта доводів апеляційної скарги колегією відхиляються, оскільки сама позивачка не надала достатніх доказів для підтвердження своїх вимог та обрала неправильний спосіб захисту, що є самостійними підставами для відмови в позові.

Зважаючи на відсутність належних доказів щодо тотожності об`єктів нерухомості та факту порушення прав позивачки, а також з огляду на обрання нею неправильного способу захисту, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 376 ЦПК України із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову із підстав викладених у цій постанові.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 березня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

В. В. Саліхов