КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7045/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Істамової Ірини Володимирівни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року у складі судді Буша Н.Д.,

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому змінено назву на АТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд із позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 38 543 грн 31 коп та судові витрати в розмірі 385 грн 43 коп.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву позичальника № K2XRFO03651093 від 14 грудня 2007 року.

Відповідно до укладеного договору відповідачу був наданий кредит в розмірі 8 490 грн 20 коп із сплатою відсотків в розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком повернення до 14 червня 2010 року включно.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за кредитом не сплачує, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в сумі 38 543 грн 31 коп, яка складається з 8 207 грн 38 коп - заборгованість за кредитом, 12 грн 17 коп заборгованість по процентам за користування кредитом, 28 012 грн 17 коп - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 811 грн 59 коп - штраф (процентна складова).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 3 000 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Істамова І.В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначено, що висновки суду про те, що у відповідача не виникло зобов`язань перед позивачем щодо повернення грошових коштів на підставі договору № K2XRFO03651093 від 14 грудня 2007 року, оскільки ОСОБА_1 вказаний договір не укладав та не підписував, а також не отримував грошових коштів від АТ КБ «ПриватБанк» спростовується матеріалами справи, а саме доказами долученими до позову.

Вказує, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також що він не знав про умови кредитування. Факт укладення договору та розмір наявної заборгованості відповідачем не спростовано жодними належними та допустимими доказами по справі. Укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, і він не визнаний судом недійсним.

Також зазначає, що відповідач стверджуючи, що договір з банком укладений іншою особою, не заявляв до суду клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи, яка б дала змогу підтвердити, чи дійсно підпис на анкеті-заяві вчинено не відповідачем, а іншою особою.

Крім того, звертає увагу на те, що вирок суду, яким би було встановлено факт вчинення кримінального правопорушення стосовно відповідача, а також обставини його вчинення, у матеріалах справи відсутній. Більше того, відповідач, який в силу вимог ст.ст. 81, 82 ЦПК України не звільнений від обов`язку доказування, взагалі не звертався до правоохоронних органів з заявами про вчинення щодо нього кримінального правопорушення (зокрема, шахрайства).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справа, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним положенням процесуального закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Відповідно до змісту долученого до справи договір № K2XRFO03651093, 14 грудня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 був укладений зазначений договір шляхом підписання анкети-заяви, відповідно до умов якого позичальнику був наданий кредит в розмірі 8 490 грн 20 коп із сплатою відсотків в розмірі 0,12 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом строком повернення до 14 червня 2010 року включно (а.с. 9 т.1).

У вказаній анкеті-заяві також зазначено, що відповідач погодився з тим, що ця анкета-заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту, які були надані йому для ознайомлення.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 10 липня 2014 року заборгованість по поверненню кредитних коштів згідно умов указаного договору становить 38 543 грн 31 коп, яка складається з 8 207 грн 38 коп - заборгованість за кредитом, 12 грн 17 коп заборгованість по процентам за користування кредитом, 28 012 грн 17 коп - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 811 грн 59 коп - штраф (процентна складова) (а.с. 5-7 т.1).

Крім того до позовної заяви долучено копію паспорту громадянина України серія та номер паспорту НОМЕР_1 , виданий 02 серпня 1995 року, Прилуцьким РВ УМВС України в Чернігівській області на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 29-31 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд дійшов висновку, що факт укладення спірного договору та отримання за ним коштів позивачем не доведено.

З такими висновками колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно статтей 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 12, 49, 64, 81, 89 ЦПК України особа, яка бере участь в справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Звертаючись у суд із позовом банк вказував, що відповідач уклав кредитний договір, отримав кошти, проте умов договору не виконав.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 зазначав, що кредитний договір між ним та банком не укладався, оскільки в листопаді 2004 року під час поїздки в Київському метрополітені втратив свій паспорт та ідентифікаційний код, у зв`язку з чим звернувся до Деснянського районного відділу ДМС із заявою про втрату паспорту та 17 грудня 2004 року й Деснянським РУ ГУ МВС України йому було видано новий паспорт серія НОМЕР_2 , копію якого долучив до справи (а.с. 169-170 т.1).

На підтвердження вказаного представником відповідача долучено роздруківку з сайту Міністерства Внутрішніх Справ України, де у розділі Пошук паспорта громадянина України серед викрадених та втрачених паспорт серія НОМЕР_3 та номер № НОМЕР_4 зазначено: знайдено серед викрадених та втрачених. Орган реєстрації: Деснянське Управління Поліції ГУНП в м. Києві. Дата реєстрації: 26.11.2004 (а.с. 239 т.1).

Разом з тим, як установлено, під час укладення кредитного договору 14 грудня 2007 року майбутнім позичальником було долучено копію паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_1 серія та номер паспорту НОМЕР_1 , виданий 02 серпня 1995 року, Прилуцьким РВ УМВС України в Чернігівській області, тобто паспорту, який у листопаді 2004 року визнано як викрадений/втрачений й зазначена обставина слугувала підставою до видачі ОСОБА_1 17 грудня 2004року нового паспорта громадянина України (а.с. 29-31 т.1).

Відповідно до відповіді Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві від 10 жовтня 2024 року № на адвокатський запит адвоката Мозолевської В.В., згідно даних ІКС «Інформаційний портал Національної поліції України», інформація щодо реєстрації звернень гр. ОСОБА_1 про втрату документів, в період часу з 01.01.2006 по теперішній час, в Деснянському УП ГУНП у м. Києві відсутня.

Встановити факт наявності або відсутності заяв гр. ОСОБА_1 , які надійшли в період часу до 2006 року, не виявляється можливим, оскільки інформаційні масиви даних за вказаний період відсутні в ІКС «Інформаційний портал Національної поліції України», а реєстраційні та облікові журнали знищені в зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с. 238 т.1).

Відповідно до відповіді Деснянського відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 22 жовтня 2024 року № 8026.21-566/8026.1-24 Деснянським РУ ГУ МВС України у місті Києві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 від 17 грудня 2004 року на підставі витраченого паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Прилуцьким РВ УМВС України в Чернігівській області 02.08.1995. Надати документальне підтвердження підстав видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 17 грудня 2004 року не вбачається за можливе, так як матеріали справи знищені за терміном зберігання (а.с. 237 т.1).

В ході судового розгляду позивачем не доведено укладення кредитного договору саме з відповідачем.

За встановлених обставин підписана анкета-заява та наданий розрахунок розміру заборгованості не може свідчити про отримання коштів у кредит відповідачем по справі.

Як доведено матеріалами справи, з 17 грудня 2004 року ОСОБА_1 користувався новим паспортом громадянина України, а не тим, який вважався втраченим загубленим та на підставі якого 14 грудня 2007 року було видано кредит.

У матеріалах справи відсутні докази на спростування тверджень ОСОБА_1 про те, що кредитний договір з позивачем він не підписував, грошові кошти у кредит не отримував.

Виходячи із вищенаведеного, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильно застосовано норми матеріального права, відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням, переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано належної оцінки, надмірного формалізму в тлумаченні висновків суду, перекручуванні фактичних обставин, встановлених судом, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку позивача, свідчить про неправомірність дій відповідача і наявність підстав для сплати заборгованості за кредитним договором. Проте такі доводи і обставини були перевірені і спростовані судом першої інстанції під час розгляду справи з посиланням на належні докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "РуїзТорія проти Іспанії", § § 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Істамової Ірини Володимирівни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: