КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 376/3253/24 Головуючий у І інстанції Ловінська С.С.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Заставного Романа Андрійовича на рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Заставний Р. А. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 192 801,66 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2023 року близько 15 год. 30 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «3ІЛ 131», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Київська в м. Сквира, на пішохідному переході допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. 20.10.2023 року за фактом даного ДТП було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0005023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні на даний час не закінчене.

Зазначає, що внаслідок отриманих травм від ДТП, яка відбулася 19.10.2023 року, ОСОБА_1 було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. В результаті вказаного ДТП позивачка отримала наступні тілесні ушкодження: обширна рвана рана правої н/к з відшаруванням шкірного лоскуту в області стегна та гомілки циркулярно, забійна рана голови та лівого ліктевого суглобу, постгеморагічна анемія ІІ ступеню.

Вказує, що позивачка була вимушена проходити стаціонарне лікування, з оперативним втручанням, витерплювати болісні лікувальні та діагностичні процедури, отримувати неприємне медикаментозне лікування. Таким чином, позивачці було завдано фізичної болі та страждання, які довелося пережити їй впродовж цілого періоду лікування. Крім того, в результаті спричинених у ДТП тілесних ушкоджень позивачка стала інвалідом III групи. Позивачка оцінює величину моральної шкоди у 200 000 грн. З огляду на те, що станом на дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ЗІЛ 131», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дії якого заподіяно шкоди, була застрахована, то різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 192 801,66 гривень (з розрахунку 200000,00грн - 7198,34грн, де 3178,34грн - виплата моральної шкоди згідно заяви, та 4020,00грн - виплата моральної шкоди у зв`яку із встановленням позивачці ІІІ групи інвалідності). В зв`язку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивачки ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Заставний Р.А., який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не ґрунтуються на положеннях ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, якими визначено обов`язок саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача.

Звертає увагу суду на те, що відсутність кінцевого рішення у кримінальному провадженні, а так само і вироку щодо вини водія транспортного засобу, не звільняє його від обов'язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом, передбаченим положеннями статті 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України)

Сторони та представники у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства, про причини неявки суд не повідомляли.

Керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їх представників, враховуючи їх належне повідомлення про судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції у даній справі встановлено, що 09.04.2024 представник ОСОБА_3 - адвокат Мелех Д.О. звернувся до СК «Еталон» з заявою про виплату страхового відшкодування шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в якій вказав обставини ДТП, а саме: 19.10.2023 в Київській обл., в м.Сквира, по вул. Київська, в районі перехрестя з вул. Соборна відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «3ІЛ 131», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження. Просив виплатити страхове відшкодування, пов`язане з моральною шкодою - 3178,34 грн. (а.с.11).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.10.2023, зареєстроване кримінальне провадження № 0005023 за ч.1 ст.286 КК України (а.с.12).

Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4189/1424 - ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні з 19.10.2023 по 07.11.2023 в Комунальному некомерційному підприємстві Сквирської міської ради «Сквирська центральна міська лікарня» (а.с.13).

Відповідно виписного епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 12492 ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП КМКЛ №6 з 08.11.2023 по 05.01.2024. Діагноз: обширна рвана рана правої н/к з відшаруванням шкірного лоскуту в області стегна та гомілки циркулярно. Посттравматичний парез малогомілкового нерву з порушенням функцій стопи. Постгеморагічна анемія ІІ ступеню. Короткий анемнез - Пацієнтка ОСОБА_1 , 47 р., отримала 19.10.2023 внаслідок ДТП (збила машина).(а.с.14).

З 05.01.2024 по 19.01.2024 та з 04.03.2024 по 18.03.2024 позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні фізичної та реабілітаційної медицини КНП «Київська міська клінічна лікарня №6».(а.с.15-16).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Білоцерківської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії № 858253 від 08.10.2024 ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з 07.10.2024, причина інвалідності - загальне захворювання. (а.с.17).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем та наявності в діях останнього складу правопорушення, а саме: якими неправомірними діями відповідача її заподіяно, в чому полягає вина відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку, не обґрунтовано розмір моральної шкоди та в чому вона полягає, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, з огляду на наступне.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 1193 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка зазнала тілесних ушкоджень внаслідок ДТП за участю водія автомобіля марки «ЗІЛ 131» д.р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , який на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на ОСОБА_1 . Таким чином, шкода здоров'ю позивачки настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яким керував відповідач, тому на підставі частини другої статті 1187 ЦК України у відповідача ОСОБА_2 виник обов`язок відшкодувати позивачу моральну шкоду.

У цій справі відсутні докази того, що шкода здоров'ю позивачці була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Окрім того, колегія суддів констатує, що у цій справі відсутні докази на підтвердження того, що груба необережність позивачки (до прикладу: перебування у нетверезому стані) сприяла виникненню або збільшенню шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, не врахував, що ОСОБА_2 , як володілець джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати завдану ОСОБА_1 внаслідок ДТП шкоду незалежно від його вини.

Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, не подав відзиву на позов, доказів на спростування обставин, викладених у позовній заяві, також суду не надав.

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування завданої їй моральної шкоди, пов`язаної з глибокими емоційними переживаннями, фізичними болями та моральними стражданнями у зв`язку із ушкодженням здоров'я.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із визначеним позивачкою розміром відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн, оскільки такий розмір не можна вважати співмірним із характером, обсягом, тривалістю завданих позивачеві фізичних та душевних страждань.

Так, розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року у справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21).

Відтак, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи й доведеності позову.

Апеляційний суд вважає, що у цій справі слід враховувати тривалість перебування позивача на лікуванні внаслідок отриманих травм, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, глибину душевних та психічних страждань, пов`язаних із шкодою, завданою здоров`ю, фізичний біль, пережитий внаслідок травмування, істотні вимушені зміни у життєвих стосунках (обмеження, пов`язані із отриманими травмами).

Колегія суддів приймає до уваги, що внаслідок отриманих при ДТП травм, ОСОБА_1 отримала третю групу інвалідності (інвалідність встановлена до 1 листопада 2025 року) та потребує постійної відновлювальної терапії, профілактичних заходів, реконструктивної хірургії та фізичної реабілітації, а також санаторно-курортного лікування, що підтверджується Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №1781 від 08.10.2024 року (а.с. 18-19)

Оскільки позивачці спричинено душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та отриманими внаслідок неї травмами, враховуючи вимоги розумності і справедливості, апеляційний суд уважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 100 000 гривень, а визначена позивачем сума є завищеною.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Згідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення, здійснює розподіл судових витрат.

Установлено, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", відтак з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За результатами розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зробив висновок про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 100 000,00 гривень. Відтак з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 000,00 гривень (100 000,00 х 1%).

Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подачу до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відтак, за подачу апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 500,00 гривень (1000х150%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заставного Романа Андрійовича задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи задовльнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень 00 коп.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судові витрати, пов`язані із зверненням до суду з позовом, 1 000 (одну тисячу) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судові витрати, пов`язані із апеляційним переглядом, 1500 (одну тисячу п'ятсот) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Реквізити сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Повний текст постанови складений 11.09.2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.