Провадження № 22-ц/812/1393/25 Суддя першої інстанції Соловйов О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року м. Миколаїв Справа № 468/2383/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Царюк Л.М.,

суддів - Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Колосовій О.М.,

за участі позивачки - ОСОБА_1 ,

представниці позивачки - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця - ОСОБА_2 , на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2025 року, повне судове рішення складено 02 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Соловйова О.В., в залі судового засідання в м. Снігурівка, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

05 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що позивачка та відповідач є батьками малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З 2020 року діти проживають разом з позивачкою, оскільки батько життям дітей не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з ними та приймати участь у їх вихованні.

Діти проживають в АДРЕСА_1 разом з матір`ю та її чоловіком ОСОБА_8 .

Відповідач надав нотаріально посвідчену заяву від 20 червня 2024 року про згоду на зняття з реєстраційного обліку з однієї адреси та реєстрацію дітей за їх постійним місцем проживання. Діти проживають за вказаною адресою з матір`ю, чоловіком матері та їх спільною дитиною, знаходяться на їх утриманні, вони несуть відповідальність за життя та здоров`я дітей.

ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчену заяву від 23 жовтня 2024 року про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей. Батько мешкає окремо від дітей в іншому населеному пункті, не спілкується з дітьми, мати дітей виховує самостійно. Батько не цікавиться здоров`ям дітей, успіхами у житті, морально та матеріально не підтримує дітей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу долі внутрішньої освіти, не створює умов для освіти, мати дітей виховує самостійно.

Позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дітей, оскільки відповідач в подальшому буде позбавлений можливості негативно впливати на психіку доньок та сина до моменту зміни ним свого ставлення відносно дітей та поновлення у встановленому порядку батьківських прав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

Докази які були надані позивачкою не доводять винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

При цьому суд не прийняв до уваги нотаріально посвідчену заяву відповідача про визнання позову в повному обсязі, оскільки задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в повному обсязі суперечило б вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги докази, які були надані позивачкою.

Судове рішення першої інстанції є однобічним, таким, що суперечить інтересам дітей.

Судом першої інстанції не надано правової оцінки, викладеним фактам та думки дітей про можливість позбавлення батьківських прав відповідача.

Судом першої інстанції не надано оцінку поведінки відповідача по відношенню до дітей, яка є неприпустимою, носить загрозу для їх нормального розвитку. Відношення батька до дітей не тільки не сприяє їх духовному і моральному розвитку, а і завдає шкоди, оскільки діти знають про існування біологічного батька, але який є байдужим до них.

Докази, подані позивачкою свідчать саме про те, що відповідач не виконує батьківських обов`язків відносно дітей.

Суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо підстави у відмові у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що родина позивачки не перебуває на обліку, оскільки, по-перше, родина не може перебувати під соціальним супроводом у відділенні соціальної робот Центру надання соціальних послуг Снігурівської міської ради, оскільки не мешкає на території Снігурівської територіальної громади, по-друге, позивачка зазначає, що дійсно родина не перебуває на обліку під соціальним супроводом, оскільки діти з 2020 року не спілкуються з батьком, позивачка створила належні умови для життя та розвитку дітей, а тому відсутні підстави для соціально супроводу родини.

Відповідач не намагався побачити дітей та не оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт свідчити про відсутність його інтересу до дітей.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2019 року.

Позивачка та відповідач є батьками чотирьох малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

08 квітня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 22 лютого 2019 року, до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

31 травня 2024 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 ..

Відповідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. 12 червня 2024 року за реєстровим № 1410, відповідач надав свою згоду на зняття з реєстраційного обліку його малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з житлового будинку АДРЕСА_2 та реєстрації їх на постійне місце проживання в житловий будинок АДРЕСА_1 .

На теперішній час позивачка разом з чоловіком ОСОБА_8 та малолітніми дітьми зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 .

09 липня 2024 року виконавчим комітетом Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області позивачці видані довідки багатодітної сім`ї, де зазначені мати ОСОБА_1 й батько ОСОБА_8 та діти ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_6 , 2014 року народження, ОСОБА_7 , 2016 року народження, та ОСОБА_9 , 2021 року народження.

За даними довідки Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації від 16 вересня 2024 року № 737, чоловік позивачки ОСОБА_8 перебуває на обліку в УСЗН Ізмаїльської районної державної адміністрації та отримує державну допомогу особі, яка доглядає за хворою дитиною ОСОБА_7 , 2016 року народження, яка призначена з 19 липня 2024 року по 18 січня 2025 року.

Діти сторін навчаються у Центральному ліцеї Шевченківської сільської ради Миколаївської області - ОСОБА_7 учениця 3 класу, ОСОБА_6 учениця 5 класу, ОСОБА_5 учень 7 класу, та ОСОБА_4 учениця 9 класу. Відповідно до довідки директора навчального закладу № 122 від 28 жовтня 2024 року виданої позивачці, батько ОСОБА_3 контакту із ліцеєм не підтримує, успішністю дітей не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує.

23 жовтня 2024 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. за реєстровим № 969 посвідчено заяву відповідача ОСОБА_3 про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_6 , 2014 року народження, та ОСОБА_7 , 2016 року народження. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав не заперечує. Судовий розгляд цивільної справи про позбавлення його батьківських прав щодо дітей просить провести без його участі. Із законодавством та наслідками позбавлення батьківських прав ознайомлений.

Органом опіки та піклування в особі служби у справах дітей Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області надано висновок, затверджений рішенням виконкому Ренійської міської ради від 26 березня 2025 року № 70, яким вважав за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_6 , 2014 року народження, та ОСОБА_7 , 2016 року народження.

Згідно інформації, наданої Центром надання соціальних послуг Снігурівської міської ради Миколаївської області від 12 лютого 2025 року №68/06-03, відповідач ОСОБА_3 та малолітні діти під соціальним супроводом у відділенні соціальної роботи Центру надання соціальних послуг Снігурівської міської ради не перебували та на даний час не перебувають.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів зауважує наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

За частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав батька дітей ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на те, що відповідач з 2017 року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, жодного разу не приїздив за їх місцем проживання, навчання, не приймає участі у їх житті, вихованні та навчанні.

Відповідно до частин 4-6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 вказано, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_14 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно сина, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 зазначено, що: «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи не підтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 вказано, що:

«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина 4 статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України).

Під час розгляду судом та/або органом опіки та піклування спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду, обов`язково беруться до уваги факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності (частина 4 статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

ЄСПЛ у справі «Hunt.v. Ukraine» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, взявши до уваги наведені положення закону, правильно виходив з того, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач проживає окремо від дітей, які постійно проживають з позивачкою в іншому населеному пункті, з відповідача стягнуті аліменти на утримання дітей, проте позивачка не зверталася до державної виконавчої служби для прийняття судового рішення до примусового виконання, пояснивши в суді апеляційної інстанції, що у відповідача є інша сім`я, де виховується також чотири дитини. Будь-які об`єктивні докази на підтвердження того, з якої причини відповідач не бере участі у вихованні дітей та де він фактично проживає (перебуває), в матеріалах справи відсутні. Також відсутні докази щодо обставин, які характеризують відповідача (чи працює, стан його здоров`я, перебування на обліку в медичних установах, наявність іншої сім`ї, інших дітей, тощо), та можуть свідчить про його спосіб життя.

Органом опіки та піклування виконкому Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області надано висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_6 , 2014 року народження, та ОСОБА_7 , 2016 року народження. До такого висновку орган опіки та піклування дійшов з урахуванням заяви батька про позбавлення його батьківських прав, а також у зв`язку з тим, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, а тому вважав, що виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дітей доцільно позбавити відповідача батьківських прав. Між тим, в зазначеному висновку не було вислухано іншу сторону - батька дітей. Будь-якої інформації про батька дітей та неможливість з`ясувати його позицію стосовно позбавлення батьківських прав висновок органу опіки та піклування не містить.

Суд першої інстанції правильно не погодився із наданим органом опіки та піклування висновком про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтований та не відображає повністю обставин щодо зв`язку батька з дітьми, причини розірвання такого зв`язку та засоби, що застосовувалися для усунення таких життєвих проблем.

В поясненнях позивачки ОСОБА_1 , наданих в судовому засідання апеляційного суду, остання пояснила, що позбавлення батьківських прав відповідача необхідно їй для встановлення батьківства дітей її теперішнім чоловіком ОСОБА_8 .

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позову та відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_6 , 2014 року народження, та ОСОБА_7 , 2016 року народження, оскільки наявні у справі докази є недостатніми для висновку про те, що ОСОБА_3 систематично, свідомо, протягом тривалого часу ухиляється від виховання та утримання дітей, тобто у справі відсутні належні докази винної поведінки відповідача як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дітей та, які б підтверджували б необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини 1 статті 164 СК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення судом спору по суті, зокрема, щодо помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Так, посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що судом не надано оцінку поведінці відповідача по відношенню до дітей, яка носить загрозу для їх нормального розвитку, завдає шкоди дітям, апеляційним судом відхиляється, оскільки матеріали справи не містять будь-яких достеменних та переконливих доказів на підтвердження таких обставин. Не встановлені такі обставини й в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів з огляду на зазначене вище також не приймає аргументи апеляційної скарги щодо самоусунення відповідача від участі у вихованні та утриманні дітей за браком доказів таких обставин. Навпаки, як встановлено в суді апеляційної інстанції позивачка відмовилась від стягнення з відповідача аліментів на дітей, стягнутих за судовим наказом від 08 квітня 2019 року.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, який також врахував відсутність у справі, яка переглядається, доказів застосування до ОСОБА_3 , до часу звернення із позовом про позбавлення батьківських прав, інших заходів впливу, направлених на виправлення його відношення до виховання дітей, тоді як позбавлення батьківських прав є крайнім заходом реагування на поведінку батька, коли усі інші заходи результату не дали.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не оскаржував свою заяву про його згоду на позбавлення його батьківських прав є неприйнятними. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач був попереджений про негативні наслідки щодо його батьківських прав та обов`язків та умисно їх не виконував, а відтак стверджувати, що позбавлення батьківських прав вплине позитивно на долю дітей, забезпечить захист їх прав та інтересів є припущенням.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно дітей.

З огляду на не доведення позивачкою виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, ОСОБА_6 , 2014 року народження, та ОСОБА_7 , 2016 року народження.

Колегія суддів зазначає, що позивачка не позбавлена права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав у разі, зокрема, якщо він ухилятиметься від виконання своїх обов`язків щодо виховання їхніх дітей (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21).

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивачки з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин стороною позивачки до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Снігурівського районного суду від 29 травня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 17 вересня 2025 року.