Справа № 274/4816/25 Провадження № 2/0274/1972/25
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
16.09.25 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Руденченко В.С.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якого є ОСОБА_2 ,
доАкціонерного товариства "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес", представником якого є Маркевич Ю.Ф.,
прозаборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить стягнути на його користь з Акціонерного товариства "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" (далі Завод) заборгованість з заробітної плати у розмірі 63 824,70 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 10.07.2025 р. у розмірі 37 920,01 грн.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працював на Заводі майже сорок років свого життя, 10.02.2025 р. його було звільнено з посади начальника виробничої лабораторії з неруйнівного контролю центральної заводської лабораторії за власним бажанням. Після звільнення йому було видано трудову книжку та витяг з наказу про звільнення, проте відомостей щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати йому надано не було. Заборгованість Заводу перед ОСОБА_1 з заробітної плати становить 63 824,70 грн., у зв`язку з її невиплатою при звільненні Завод має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день по день подання позовної заяви 10.07.2025 р., у розмірі 37 920,01 грн.
Завод проти задоволення позову в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 заборгованості з заробітної плати у розмірі 63 824,70 грн. не заперечив, проте вимоги про стягнення з середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні вважає безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, посилаючись на те, що затримка виплати належних при звільненні ОСОБА_1 грошових сум сталася з об`єктивних причин, а саме через скорочення замовлень на його продукцію у зв`язку з військовою агресією російської федерації, так як значна частина основних замовників продукції знаходиться на тимчасово окупованих територіях або постраждала від військової агресії, у 2024 р. на Заводі було встановлено неповний робочий тиждень один робочий день на тиждень тривалість вісім годин, що призвело того, що Завод опинився в скрутному економічному стані та в нього виникла заборгованість перед працівниками з виплати заробітної плати та затримка розрахунку з ОСОБА_1 . Збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною, що підтверджується листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 р. Торгово-промислової палати України. Вина Заводу у несвоєчасному проведенні розрахунку з ОСОБА_1 відсутня.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 10.02.2025 р. було звільнено з посади начальника виробничої лабораторії з неруйнівного контролю центральної заводської лабораторії Заводу, що підтверджується записом № 27 від 10.02.2205 р. у його трудовій книжці та витягом з наказу від 10.02.2025 р. № 22-к Заводу (а. с. 12 17, 18).
Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Завод не заперечив проти обставини того, що у день звільнення 10.02.2025 р., ОСОБА_1 працював.
Зважаючи на наведене, Завод мав провести у день звільнення ОСОБА_1 10.02.2025 р., виплату всіх сум, що тому належать.
Станом на 10.02.2025 р. (день звільнення) всі суми, належні ОСОБА_1 при звільненні, йому ОСОБА_3 виплачені не були, що ОСОБА_3 не заперечується та підтверджується рішенням від 21.04.2025 р. Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за результатами розгляду справи в адміністративному провадженні за зверненням ОСОБА_4 , довідкою від 07.04.2025 р. Заводу про нараховану та виплачену заробітну плату, довідкою від 07.04.2005 р. (а. с. 21 22, 24, 25), з яких також вбачається що розмір заборгованості з заробітної плати Заводу перед ОСОБА_1 станом на 01.04.2025 р. та 17.04.2025 р. становив 63 824,70 грн.
Таким чином Завод, в порушення частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, не виплатив ОСОБА_1 у день звільнення 10.02.2025 р., всіх сум, що тому належать.
Під час розгляду справи Завод не посилався на те, що після 17.04.2025 р. ним було виплачено ОСОБА_1 повністю або частково заборгованість з заробітної плати, та не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 заборгованості з заробітної плати у розмірі 63 824,70 грн., тому Суд виходить з того, що на момент ухвалення рішення розмір вказаної заборгованості становить 63 824,70 грн.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що позов ОСОБА_1 в частині вимоги про стягнення на його корить з Заводу заборгованості з нарахованої, але не виплаченої при звільнені заробітної плати, у розмірі 63 824,70 грн. підлягає задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Заводом не подано належних та допустимих доказів, які б вказували про відсутність його вини у невиплаті ОСОБА_1 всіх сум, що належать при звільненні.
Баланс (звіт про фінансовий стан), на якій посилається Завод (а. с. 65 66), таким доказом не є, оскільки містить лише загальні дані за 2024 р., а не дані про відсутність у Заводу коштів для виплати ОСОБА_1 всіх сум, що належать при звільненні, на день звільнення ОСОБА_1 (такими доказами могли б бути, зокрема, виписки з розрахункових рахунків Заводу, які б містили дані про розмір наявних коштів станом на день звільнення ОСОБА_1 ).
Посилання Заводу на те, що збройна агресія російської федерації є форс-мажорною обставиною, що підтверджується листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 р. Торгово-промислової палати України (а. с. 69), по-перше, не підтверджує того, що у Заводу на день звільнення ОСОБА_1 були відсутні кошти для виплати всіх сум, що належать при звільненні.
По-друге, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 р. у справі № 905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 р. у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 Цивільного кодексу України , від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні".
Таким чином Завод повинен виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто, зважаючи на позов в частині відповідної вимоги ОСОБА_1 , за межі якої Суд в силу положень частини першої статті 13, частини другої статті 264 Цивільного процесуального кодексу України не може вийти, за період з 11.02.2025 р. по 10.07.2025 р.
Розраховуючи розмір цього заробітку, Суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок).
За змістом абзаців першого четвертого пункту 2 Порядку у випадку, який розглядається, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацом першим пункту 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.
Наказом від 28.05.2024 р. № 130 Заводу з 01.06.2024 р. встановлено неповний робочий тиждень один робочий день в тиждень понеділок (а. с. 68).
З довідки від 07.04.2025 р. Заводу про нараховану та виплачену заробітну плату випливає, що за грудень 2024 р. та січень 2025 р. ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату у розмірах 8 604,44 грн. та 4 208,70 грн., тобто у загальному розмірі 12 813,14 грн.
Завод не посилається на те, що ОСОБА_1 не працював у грудні 2024 р. та січні 2025 р., тому Суд виходить з того, що ОСОБА_1 у зазначені місяці працював.
У зазначений період, зважаючи на наказ від 28.05.2024 р. № 130 Заводу, ОСОБА_1 фактично відпрацював дев`ять робочих днів, а тому його середньоденний заробіток становив 1 423,68 грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів).
Період з 11.02.2025 р. по 10.07.2025 р., зважаючи на наказ від 28.05.2024 р. № 130 Заводу, містить у собі двадцять один робочий день.
Таким чином, середній заробіток ОСОБА_1 за час невиплати належних йому сум при звільнені за період з 11.02.2025 р. по 10.07.2025 р. становить 29 897,28 грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів).
Враховуючи викладене, Суд вважає, що позов ОСОБА_1 в частині вимоги про стягнення на його користь з Заводу середнього заробітку за час невиплати належних тому сум при звільнені за період з 11.02.2025 р. по 10.07.2025 р. у розмірі 37 920,01 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню відповідний середній заробіток у розмірі 29 897,28 грн.
При цьому Суд зазначає, що ОСОБА_1 не пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 Кодексу законів про працю України, так як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не одержував від Заводу в день звільнення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, як це передбачено частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, відповідні довідки (а. с. 24, 25) були надіслані Заводом представнику ОСОБА_1 на його адвокатський запит не електронну адресу 11.04.2025 р. (а. с. 23, 27), а з позовом ОСОБА_1 звернувся 10.07.2025 р., тобто у межах тримісячного строку (у передостанній день строку).
На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з Заводу на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат (судового збору, сплаченого за подання позовної заяви) підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 1 115,69 грн., а на користь держави судовий збір у розмірі 1 115,69 грн.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
2. Стягнути з Акціонерного товариства "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої при звільнені заробітної плати, у розмірі 63 824,70 грн., та середній заробіток за час невиплати належних сум при звільнені за період з 11.02.2025 р. по 10.07.2025 р. у розмірі 29 897,28 грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів).
3. В задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Стягнути з Акціонерного товариства "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 1 115,69 грн.
5. Стягнути з Акціонерного товариства "Бердичівський машинобудівний завод "Прогрес" на користь держави судовий збір у розмірі 1 115,69 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут