Справа № 497/70/22
Провадження № 2/497/13/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2025 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Раца В.А.,

секретаря Божевої І.Д.

розглянувши у загальному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

10.01.2025 року позивач представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить суд стягнути з відповідача борг в розмірі 3035973,64 грн, який складається з суми позики - 2460000,00 грн., суми 3% річних - 96850,00 грн., суми інфляційних збитків - 331119,26 грн, та суми пені за 6 місяців - 148004,38 грн., а також судові витрати по страві, які складаються зі сплаченої суми судового збору та витрата на правничу допомогу.

Свої вимоги мотивує тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 уклали між собою договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 2460000,00 грн., та зобов`язався повернути їй цю суму до 28.08.2020 року. На підтвердження укладеного договору позики та його умов, позичальником власноруч написано та поставлено підпис у розписці, але станом на час звернення до суду відповідач ухиляється від добровільного повернення суми боргу, тому позивач звертається до суду з цим позовом про стягнення суми боргу, та відповідно суми 3% річних, інфляційних збитків, та пені за 6 місяців від суми боргу.

Ухвалою судді від 23.01.2022 року було відкрите провадження по справі та вирішено розглядати справу у загальному позовному провадженні (а.с.35).

Заочним рішенням від 28.02.2023 року позовні вимоги задоволені частково.

29.06.2023 року ухвалою суду заочне рішення від 28.02.2023 року скасоване, та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

01.12.2023 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву, яким з позовом не погодився, мотивуючи тим, що правовідносини, які виникли між сторонами за своєю природою не є позиковими, оскільки відповідач на момент виникнення спірних правовідносин перебував у статусі ФОП, і вони з позивачкою приймали участь у спільній діяльності, а сума, яка зазначена як борг виник через поставку неякісного товару.

10.04.2025 року відповідно до повторного автоматичного розподілу судових справ, суддю Раца В.А. визначено для розгляду зазначеної справи.

Ухвалою судді Раца В.А. від 17.04.2025 року справу прийнято до розгляду.

Сторони до суду не з`явилися.

Представник позивача ОСОБА_3 до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та наполягає на його задоволенні.

Відповідач, та його представник до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 2 460 000.00 гривен та зобов`язався повернути їй цю суму до 28.08.2020 року.

На підтвердження укладеного договору позики та його умов позичальником було написано і власноручно поставлено підпис у розписці, яка підтверджує передачу коштів ОСОБА_1 позичальнику ОСОБА_2 (а.с.9, 102).

В строк до 28.08.2020 року (останній день виконання зобов`язання) відповідач позику не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У даному спорі, суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

Суд установив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача ОСОБА_2 , яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти позивачку ОСОБА_1 до 28.08.2020 року.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 13 грудня 2017 року №309/3458/14-ц.

Таким чином, наявність боргового документа у кредитора підтверджує не виконання обов`язку боржником.

Саме така позиція Верховного суду відображена в постанові від 27 червня 2018 року справа №712/14562/17-ц, провадження № 61-26174ск18.

За приписами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки у визначений у розписці строк кошти відповідачем ОСОБА_2 повернуті не були, в позивача є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості в розмірі 2460000 гривень.

Щодо твердження відповідача про відсутність позикових зобов`язань між сторонами, то такі твердження суд сприймає критично, оскільки доказів, зазначених у відриві фактів, не надано.

Згідно частини першої, другої статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частинами першою, другою статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у Постанові від 19.10.2016 року по справі № 6-2129цс16 (№ в ЄДРСР 62126268), підводячи підсумок відповідальності боржника перед кредитором, в разі несвоєчасного повернення позики конкретизував складові його боргу, висловив наступну правову позицію.

У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме:

1.Суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання;

2.Проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами;

3.Три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Положеннями частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки позивачем не заявлені позовні вимоги щодо стягнення процентів в порядку ст. 1048 ЦК України, й суд розглядає позовну заяву в межах заявлених позовних вимог, можливість стягнення процентів за позикою судом не встановлюється.

Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відтак, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних збитків є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому в розписці не вказано про встановлення відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань у вигляді неустойки (штрафу, пені), відтак, вимоги позивача щодо стягнення пені в розмірі 148004,38 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд під час розгляду справи безпосередньо дослідив докази у справі.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення, що встановлено ст. 229 ЦПК України.

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Проте, відповідач, на власний розсуд розпорядився наданими йому законом процесуальними правами щодо надання суду доказів, та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (ч.3 п.1 цієї статті).

Згідно ч. ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відтак, позивач має довести розмір понесених витрат на правничу допомогу. Однак, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження розміру таких витрат.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, в силу зазначених процесуальних вимог закону, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 11800,25 гривень пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 83, 89, 95, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-289, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), суму позики в розмірі 2460000,00 грн., суму 3% річних в розмірі 96850,00 грн., суму інфляційних збитків в розмірі 331119,26 грн., а всього 2887969 (два мільйона вісімсот вісімдесят сім тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень, 26 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), сплачену суму судового збору в розмірі 11800,25 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца