ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7788/25 Справа № 235/5557/24 Суддя у 1-й інстанції - Кузнєцова А.С. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю Модуль-Софт ЮА (стара назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон»),

розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Кам`янського від 16 червня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Кузнєцова А.С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024року ОСОБА_1 подав в суд позов проти Товариства з обмеженою відповідальністю Модуль-Софт ЮА (стара назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон») з вимогою про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2020року по 15 липня 2024року у розмірі 120 000,00грн.

Існування таких вимог ОСОБА_1 пов`язував із тим, що він з 13 квітня 2011року по 30 червня 2020року перебував в трудових відносинах з ТОВ «Донвуглекон», обіймав посаду машиніста землесосного плавучого несамоходного снаряда 5 розряду на Збагачувальній фабриці на правах дільниці. Наказом № 65-к від 30 червня 2020року позивача було звільнено з ТОВ «Донвуглекон» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). З часу припинення трудових відносин всупереч статті 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно не надано остаточного розрахунку належних сум заробітку за період з грудня 2019року по червень 2020року в сумі 51 544,25 гривень.

Зазначав, що судовим наказом Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020року з ТОВ «Донвуглекон» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019року по червень 2020року в сумі 51 544,25 гривень. На підставі зазначеного судового рішення на користь позивача з ТОВ «Донвуглекон» 16 липня 2024року в примусовому порядку стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 48472,00 гривень, сума зазначена після утримання суми податків й інших обов`язкових платежів.

На переконання позивача, відповідач повинен понести відповідальність, в порядку ст.117 КЗпП України та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Кам`янського від 16 червня 2025року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2020року по 01 січня 2021року (включно) в сумі 31171,80грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що відповідач повністю розрахувався з позивачем лише 16 липня 2024року, а тому повинен, відповідно до статті 117 КЗпП України, сплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в рамках заявлених позовних вимог, але за період не більше ніж 6 місяців.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

17 червня 2025року ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Кам`янського від 16 червня 2025року.

В апеляційній скарзі висловив вимогу про часткове скасування рішення суду в частині незадоволених позовних вимог з ухваленням нового про задоволення його позову в повному обсязі.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду скаржник пов`язував з тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми права, що регулюють спірні правовідносини, а саме редакцію статті 117 КЗпП України до 19 липня 2022року та після 19 липня 2022року.

Вважав, що суд не врахував позицій Верховного Суду та помилково застосував тільки редакцію після 19 липня 2022року, якою строк стягнення середнього заробітку обмежується 6 місяцями.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 липня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2025року справу призначено до судового розгляду на 16 вересня 2025року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Згідно записів в трудовій книжці серійний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Донвуглекон» з 13 квітня 2011року по 30 червня 2020 року на посаді машиніста землесосного плавучого несамоходного снаряда 5 розряду на Збагачувальну фабрику на правах дільниці.

30 червня 2020року ОСОБА_1 звільнений згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням(а. с. 9-16).

Згідно копії судового наказу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020року з ТОВ «Донвуглекон» на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з грудня 2019року по червень 2020року в сумі 51 544,25 гривень(а.с. 23).

Згідно відомостей з карткового рахунку про надходження коштів з рахунку відповідача ТОВ «Донвуглекон» в примусовому порядку, згідно виконавчого листа ВП №74311670 на рахунок позивача ОСОБА_1 16 липня 2024року зараховано заборгованість по заробітній платі в сумі 48 472,03гривень, після утримання суми податків й інших обов`язкових платежів (а.с. 22).

Згідно пояснень відповідача сума середнього заробітку позивача складає 236,15гривень, вказана сума середньоденного заробітку не оспорюється позивачем(а. с. 36).

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що відповідач повністю розрахувався з позивачем лише 16 липня 2024року, а тому повинен, відповідно до статті 117 КЗпП України, сплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Водночас, суд першої інстанції виснував, що такий середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в даному випадку має бути обмежено 6 місяцями у відповідності до актуального трудового законодавства.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Визначальним для правильного вирішення даної справи є визначення періоду за який позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням його тривалості та змін трудового законодавства за цей час.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України (у редакції на час звернення до суду з позовом), відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Судом першої інстанції встановлено порушення з боку відповідача трудових прав ОСОБА_1 на своєчасне отримання заробітної плати за фактично відпрацьовані дні, що жодною із сторін не оспорюється.

Водночас, колегія суддів не погоджується з періодом, за який належить стягувати середній заробіток, враховуючи, що суд першої інстанції хоча і навів зміни у ст. 117, 233 КЗпП України, однак не вірно застосував положення зазначених норм та періоди нарахування середнього заробітку у відповідності до статті 117 КЗпП України, тобто, до набрання чинності 19 липня 2022року ЗУ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року, та після 19 липня 2022року.

Так, колегія суддів наголошує, що норми статті 117 КЗпП про відповідальність за затримку розрахунку при звільненні неодноразово ставали предметом розгляду Об`єднаної Палати Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У п. п. 6 п. 2.2 рішення від 22 лютого 2012року № 4-рп/2020 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2018року у справі № 61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Такий же висновок викладено у п.п. 39, 40 постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду, від 24 квітня 2019року у справі № 607/14495/16-ц, а саме, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 жовтня 2023року у справі №380/653/23 чітко визначено, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Між тим, Законом України від 01 липня 2022року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів наголошує, що за ст. 233 КЗпП України відправною точкою для звернення до суду є день одержання працівником письмового повідомлення про суми, тобто, в таких судових справах належить доводити коли саме працівник отримав таке повідомлення.

У даній справі правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з дня його звільнення, тобто, 30 червня 2020року, оскільки у день звільнення позивач вже був обізнаний про наявність невиплати йому заробітної плати, тому початок обчислення періоду середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належить рахувати з наступного дня, а саме з 01 липня 2020року.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Однак період стягнення середнього заробітку з 19 липня 2022року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отож спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 01 липня 2020року до дня розрахунку, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022року) і після цього.

Період з 01 липня 2020року до 19 липня 2022року регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Проте період з 19 липня 2022року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Верховний Суд виснував, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19 липня 2022року підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).

Отже, середній заробіток належить у цій справі нараховувати за період з 01 липня 2020року до 18 липня 2022року, та з 19 липня 2022року по 18 січня 2023року, враховуючи обмеження наведеним вище Законом №2352-ІХ нарахування середнього заробітку шестимісячним строком, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 грудня 2024року у справі №440/6856/22.

Аналогічний підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2024 року у справі №359/1316/22.

Верховний Суд звертає увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.

У постанові від 01 травня 2024року у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами статті 117 Кодексу законів про працю України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.

На вказані обставини справи та вимоги закону, суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в даному випадку має бути обмежено 6 місяцями у відповідності до актуального трудового законодавства.

За таких обставин, колегія суддів, приймаючи доводи скаржника у цій частині оскарження рішення суду першої інстанції, доходить висновку, що належить визначити два періоди стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача:

- з 01 липня 2020року до 18 липня 2022року, що складає 512 робочих днів;

- з 19 липня 2022року по 18 січня 2023року, тобто, із застосування обмеження шестимісячним строком стягнення, що складає 129 робочих днів.

Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95року №100.

У відповідності до наданих відповідачем пояснень, середньоденна заробітна плата позивача становить 236,15грн, з чим погоджується позивач.

Тож, за період з 01 липня 2020року до 18 липня 2022року, що складає 512 робочих днів середній заробіток становить 120 908,80грн, а за період з 19 липня 2022року по 18 січня 2023року, що складає 129 робочих днів середній заробіток становить 30 463,35грн, а всього розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 151372,15грн.

Водночас, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП (див. пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Верховним Судом було вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024року у справі №201/8088/21 (провадження № 61-5189св23) та від 22 лютого 2024року у справі № 754/9761/21 (провадження № 61-11081св23).

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці.

Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання у право, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати у даних правовідносинах такий наведений вище підхід як Великої Палати Верховного Суду, так і Верховного Суду у зазначених постановах та зменшити розмір середнього заробітку, який належить до виплати ОСОБА_1 з 151372,15грн, який є неспівмірним з розміром заборгованості по заробітній платі у розмірі 51544,25грн, до розміру такої заборгованості, тобто до 51544,25грн.

Тож, суд першої інстанції, в порушення норм як матеріального, так і процесуального права, не з`ясував належним чином період стягнення середнього заробітку, невірно застосувавши норми ст. 117 КЗпП України, не дослідив обставини справи в цій частині та дійшов помилкового висновку в частині правового обґрунтування стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 51544,25грн.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України задовольнити частково апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору, апеляційний суд виходить з наступного.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, позивачем були понесені витрати на сплату судового збору у суді першої та апеляційної інстанції у сумі 2 034,90грн.

Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 874,06грн (51544,25 / 120000,00 х 2 034,90 = 874,06).

Отже, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Кам`янського від 16 червня 2025року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Модуль-Софт ЮА (стара назва - Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Модуль-Софт ЮА (стара назва - Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон») на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 липня 2020року по 18 січня 2023року в розмірі 51 544,25грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Модуль-Софт ЮА (стара назва - Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон») на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 874,06грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2025року.

Судді: