Провадження №2/760/4932/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Тесленко І. О.,

за участю секретаря судового засідання Бережної С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Ширяєва Д. О., звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обгрунтовує наступним. До початку повномасштабної збройної агресії російської федерації Позивач займалась діяльністю у сфері готельного бізнесу, мала в Києві в користуванні разом з чоловіком три групи приміщень, в який зробили капітальний ремонт, також вкладено частину особистих коштів в будівництво з метою отримання у майбутньому об`єктів нерухомості. 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабна збройна агресія росії проти України без оголошення війни. У цей день Позивач прокинулась від пропущених дзвінків своєї мами, яка знаходилася на той час біля Бучі, і коли мені додзвонилася, сказала, що почалася війна. У вікні я побачила вибухи і полум`я, ми негайно з дітьми спустилися в підвал, де місць уже не було. Була паніка, люди не знали куди їм ховатися, шукали прихисток, але вони поряд були всі переповнені. На час вторгнення сину Позивачки було 13 років, а доньці 17 років. Позивач вирішили негайно евакуйовуватись, оскільки поруч був аеропорт Жуляни і через обстріли була пряма загроза моєму життю та моїх неповнолітніх дітей. 26.02.2022 р. неподалік від місця проживання позивача в будинок на Солом`янській плоші влучила ракета та зруйнувала частину будинку. Приїхавши на Центральний вокзал у м. Києві, Позивач побачила, що вокзал переповнений і до поїздів на захід України неможливо було навіть наблизитись. Позивач прийняла рішення будь-яким чином сідати з дітьми до поїзда на Львів, натовп був некерований і охоронець вокзалу взяв табельну зброю і почав стріляти у повітря, щоб всі відійшли від поїзда. Дивом позивач з дітьми прорвалася серед натовпу та сіла у вагон без квитків. Вагон виявився переповненим, позивач з дітьми їхала до Львова, без світла, води і їжі. На 3-х полицях ночували 7 чоловік і 2 кішки, в коридорі не можна пройти, оскільки іноземні студенти теж бігли від війни, вони спали по 20 чоловік у коридорі. По приїзду до Львова проблеми не закінчились, для виїзду за кордон мені була потрібна валюта, однак долари продавали мінімум по 40 гривень, а приймали по 28. Щоб виїхати в Люблін (Польща), Позивачу довелося віддати майже всі наявні гроші і купити квитки. У черзі на кордон з Польщею позивач з дітьми простояла 3 доби, що у мирний час займало 1 годину. У Польщі я з дітьми перебувала приблизно 6 місяців, хоча думали, що повернемось в України через два місяці. Під час перебування у Польщі виявилось, що доньці, яка вчилась в Україні в 11-ому класі для вступу до вищого навчального закладу доведеться у Польщі піти до 9 класу, що звісно є неприйнятним. Позивач відправила доньку до Німеччини де її прийняла родина, однак через проблему з 12-річним навчанням у Німеччині позивач з дітьми прийняла рішення спільно їхати до Австрії. В Австрії позивач з дітьми почали оформлювати документи через центр допомоги біженцям і у лютому 2023 року отримала документ про право на перебування на території Австрії, як особа під тимчасовим захистом. Позивач вчить німецьку мову, оскільки потрібно влаштовувати своє життя та шукати у майбутньому роботу, поки в Україні йде війна, де весь цей час вбивали моїх близьких і знайомих, знищували мій рідний Київ і мою Батьківщину. І перебуваючи в Австрії з дітьми Позивач не нормалізувала свій психологічний (моральний) стан. Оскільки чоловік Позивача залишився в Україні відносини у сім`ї суттєво погіршились, спілкування з чоловіком немає, справа йде до розлучення. Позивач з дітьми мріють про повернення додому, однак спогади про події, які були пережиті та продовження росією цинічної війни в Україні не дають це зробити. Війна, розпочата російською федерацією зруйнувала звичне життя, зруйновано шлюб, і підприємницька діяльність також зруйнована. Свого власного житла за межами України немає, немає друзів та близьких родичів поблизу. Щоразу після кожного переїзду Позивачу довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Позивач позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими, друзями та зруйноване сімейне життя зі своїм чоловіком. На сьогодні моральний стан позивача є нервозним і напруженим, а вплив військової агресії російської федерації є психотравмувальним і має тривалу дію у часі - з 24.02.2022 року і по сьогодні. Внаслідок саме збройної агресії російської федерації порушено низку її прав, передбачених Конституцією України (зокрема, невід?ємне право на життя (стаття 27), свобода пересування, вільний вибір місця проживання (стаття 33) на безпечне для життя і здоров`я довкілля (стаття 50)), Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, IV Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Порушення основоположних прав і свобод Позивача як людини спричинило власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання і приниження через війну, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер та обсяг завданих моральних страждань, умисного характеру дій російської федерації у тому числі щодо знищення цивільної інфраструктури та всупереч захисту прав населення під час війни (збройних конфліктів), а також неможливість з 24.02.2022 року мирного проживання в Україні, спілкування з близькими та рідними без ризику для життя і здоров`я. Позивач вважає законним спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією по відношенню до неї. Позивач вважає, що сума моральної шкоди в розмірі 2 412 000 грн. є справедливою компенсацією з урахуванням фактичних обставин та виходячи з наведених у цій позовній заяви обґрунтувань та додатково підтверджується висновком за результатами психодіагностичного дослідження Позивача від 01.12.2023. Російська федерація розпочала та здійснює на території України воєнні дії підступно здійснивши збройний напад на Україну, у зв`язку з чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан. Військові дії російської федерації на території України засуджені міжнародними організаціями. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН встановив, що російська федерація має негайно зупинити військові дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 17 березня 2022 року російська федерація відмовилася виконувати рішення Міжнародного суду ООН. Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), на території України ведуться бойові дії та відбувається окупація частини території України. Загальновідомим є той факт, що російська федерація розпочала та здійснює на території України воєнні дії, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. З 24 лютого 2022 року російська федерація постійно здійснює бомбардування та обстріли з різних видів зброї та військової техніки територію України у тому числі і населені пункти, житлові та нежитлові будинки та споруди, знищує майно громадян України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок зазначеного позивач як і мільйони інших громадян України вимушені були покинути своє житло та рятуватись від воєнних (бойових) дій. Додатковим доказом незаконних дій відповідача є те, що позивачем отримано від іноземної держави посвідчення особи, яка перебуває під тимчасовим захистом, а отже є потерпілою, постраждалою особою і жертвою війни, яку здійснює російська федерація. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Крім того, аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року в справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України. Також, Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини і вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Станом на час ухвалення цього судового рішення, Російська Федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них. Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року № 2188-IX визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. Враховуючи викладене, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. З врахуванням наведеного просила стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (основний державний реєстраційний номер створення юридичної особи 834), адреса: 119991, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля, 1) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) суму моральної шкоди у розмірі 2 412 000 гривень, що складає еквівалент 53540,51 євро згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до євро.

15 жовтня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 16 жовтня 2024 року.

Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Підготовче судове засідання було призначено на 06 лютого 2025 року.

Ухвалою від 25 березня 2025 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди - закрито; призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. 29.01.2025 року та 08.08.2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява у якій останній просив розгляд справи здійснити за відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України; повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв та / або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного, ст. ст. 128 - 131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади, ОСОБА_1 з 17.06.2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Згідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 17).

Судом також досліджено копії паспортів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 18, 20), Характеристику, надану ОСОБА_6 (а.с. 19).

Як вбачається з аналітичного висновку спеціаліста №43/10/23 від 01.12.2023 року, внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією рф проти України у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявні психологічні ознаки переживання, які проявляються у високій особистісній тривожності, що характеризує стійку схильність сприймати велике коло ситуацій як загрозливі, реагувати на такі ситуації станом тривоги. Може невротичними зривами та з психосоматичними захворюваннями. У дуже високій реактивній тривожності, що характеризується напругою, занепокоєнням, нервовістю. Викликає порушення уваги, іноді порушення координації. Також стан ОСОБА_7 характеризується напругою, занепокоєнням, стурбованістю, нервозністю, цей стан виникає як емоційна реакція на стресову ситуацію і може бути різною за інтенсивністю та динамічності в часі. Діагностовано прагнення відмовитися від світу. Важку ситуацію ОСОБА_1 сприймає як - важку, постійну. Наявна потреба в додатковій зовнішній опорі, у підтримці, у спілкуванні. Прагнення уникнути вирішення проблем шляхом перемикання та замінної діяльності. Також діагностовано пасивність, напругу, відсутність стрижня, рівноваги, заyуреність у себе, астенію, імпульсивність, нестабільність, тривогу, невдоволення своїм становищем у суспільстві, нестача визнання. Ситуація, що досліджується, є психотравмувальною для ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок психотравмувальної дії досліджуваної ситуації, особі. ОСОБА_1 спричинені моральні страждання (моральна шкода). Орієнтовний розмір грошової компенсації ОСОБА_1 може становити 360 МЗП (або у грошовому еквіваленті на момент складання аналітичного висновку спеціаліста - 2 412 000 грн.) (а.с. 22 - 30).

Інших доказів надано суду не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

У справі, що розглядається, Позивач звернулася до суду з позовом до рф про відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії на території України.

У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом, оскільки російська федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни.

Таким чином, російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.

Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією рф проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167 цс 20).

Таким чином, російська федерація може бути відповідачем у відповідних правовідносинах.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди - є одним з способів захисту цивільних прав та інтересів (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

З наданих суду доказів вбачається, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , має дитину - ОСОБА_2 .

Будь - яких доказів на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, зокрема, щодо перетинання державного кордону України, проживання у Польщі, Австрії та т.і., наявності до війни відповідного бізнесу, втрат (завдання матеріальної шкоди), особистих обставин пов`язаних з початком повномасштабного вторгнення рф, надано суду не було.

Також, у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16.06.2022 року справі №569/20510/19 (провадження № 61-13787св20) зазначено, що аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

Згідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3 ч.2 ст.23 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року, Справа № 752/17832/14-ц (Провадження № 14-538цс19) було сформульовано наступний правовий висновок: "Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення."

Позивачем було надано в обґрунтування завданої моральної шкоди до матеріалів справи Аналітичний висновок спеціаліста №43/10/23 від 01.12.2023 року, складений ТОВ «Науково - практичне східне бюро судових експертиз».

Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 74 ЦПК України, спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). Допомога та консультації спеціаліста не замінюють висновок експерта.

При цьому, будь - яких доказів на підтвердження наявності у спеціаліста, яким було складено відповідний висновок, відповідних знань та навичок суду надано не було.

Крім того, висновок спеціаліста (експерта) в судовому процесі за Цивільним процесуальним кодексом (ЦПК) України - це письмовий документ, що містить опис проведених експертом досліджень, висновки та обґрунтовані відповіді на поставлені питання, але він не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному дослідженні всіх обставин справи. Висновок експерта є письмовим доказом, який суд оцінює в сукупності з іншими доказами відповідно до норм ЦПК України.

Крім того, згідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Натомість, будь - яких інших доказів, на підтвердження обставин, наведених у позовній заяві, наявністю яких позивач обґрунтовує позовні вимоги, позивачем суду не надано.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 державою російська федерація завдано моральну шкоду та наявність причинного зв`язку між цією шкодою та протиправними діями відповідача, а також її реальний розмір.

Суд зазначає, що незважаючи на загальновідомий факт збройної агресії російської федерації проти України, позивач не звільняється від доведення наявності моральної шкоди та причинного зв`язку між нею та протиправними діями російської федерації, що є обов`язковою умовою цивільно-правової відповідальності за спричинену моральну шкоду.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди.

Керуючись Конституцією України, ОСОБА_8 про громадянські і політичні права 1966 року, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 2, 16, 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76 - 82, 133, 141, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. О. Тесленко