Провадження №2/760/3721/25
Справа №760/8805/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 липня 2025 року Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Усатової І.А.,
при секретарі Омельяненко С.В.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шполянської міської ради ОТГ Черкаської області про позбавлення батьківських прав,-
Позивач звернувся до суду з позовом та просить позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позову вказав, що під час спільного проживання із відповідачкою однією сім?єю без реєстрації шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_3 .
Зазначив, що у серпні 2016 році вони із відповідачкою припинили подружні відносини, тому він зібрав свої речі та переїхав на орендовану квартиру із квартири належної відповідачці, в якій остання залишилася проживати разом із сином.
Вказав, що у вересні 2016 року відповідачка з?явилася разом із дитиною за його новим місцем проживання, та повідомила його про свої наміри влаштуватися на роботу, з огляду на що залишила однорічного сина на його виховання на невизначений строк. З тих пір він одноособово піклується про свого сина, а відповідачка з того часу не проявляла жодного інтересу до сина, не цікавилася його життям та здоров?ям, не надавала будь-якого матеріального забезпечення на утримання дитини, не дарувала подарунків, не телефонувала дитині та не вітала зі святами або з днем народження, тобто вона самоусунулася від виконання своїх батьківських обов?язків по відношенню до своєї малолітньої дитини.
Позивач також зазначив, що перебуваючи у віці трьох з половиною років ОСОБА_3 виявив бажання побачити свою матір, тому позивач призначив відповідачці побачення на яке прийшов разом із дитиною, що стало для відповідачки неприємною несподіванкою, оскільки вона не налаштована була на побачення із сином, та при зустрічі не проявила до сина материнських почуттів, а поводилася з ним як чужа людина. З тих пір син не мав контактів зі своєю матір?ю.
Також вказав про те, що у 2021 році він разом із сином переїхав на постійне місце проживання до м. Шпола Черкаської області, де проживає його матір, тут же в м. Шпола син пішов до першого класу Шполянського ліцею №3 Шполянської міської ради ОТГ Черкаської області.
Позивач вважає, що відповідачка свідомо нехтує своїми обов?язками щодо їх спільної дитини, адже їй достовірно відомий номер його мобільного телефону, який не змінювався з часу їх з нею знайомства, одночасно вона під час їх спільного проживання відвідувала будинок його матері в м. Шпола.
У зв`язку з вищевикладеним просить задовольнити позов.
15.04.2024 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Усатовій І.А.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.04.2024 залишено позов без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.12.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про розгляд справи, в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідачки до суду не надійшло. Судова повістка, яка направлялась за місцем її реєстрації повернулась до суду з відміткою «за закінчення встановленого терміну зберігання». Також про судове засідання відповідачка повідомлена SMS повідомленням на номер телефону, що зазначений у позовній заяві.
Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Від представника служби у справах дітей виконавчого комітету Шполянської міської ради ОТГ Черкаської області надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги пітримали.
Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Частиною четвертою статті 155 встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 КАС України. Зокрема, пунктом 2 частини першої даної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначає, що від спільного проживання з відповідачкою народився син ОСОБА_3 . У судовому засіданні пояснив, що у серпні 2016 році він з відповідачкою припинили подружні відносини та він переїхав на орендовану квартиру. У вересні 2016 року відповідачка з`явилась разом із сином за його місцем проживання та повідомила його, що хоче влаштуватися на роботу, з огляду на що залишила дитину на його виховання на невизначений строк. У подальшому відповідачка не проявляла жодного інтересу до дитини, не цікавилася його життям та здоров`ям, не телефонувала дитині та не вітала його зі святами. Зазначив, що з того часу син проживає з ним.
Згідно свідоцтва про народження, виданного повторно 20.09.2016 Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у м. Києві, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , актовий запис № 1828, його батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно довідки виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області №542 від 16.02.2024, ОСОБА_4 є власником будинковолодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , у даному будинковолодінні зареєстровані: ОСОБА_5 , 1985 р.н., ОСОБА_1 , 1989 р.н., ОСОБА_6 , 1992 р.н.
Відповідно до довідки Шполянського ліцею №3 Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області №7 від 16.02.2024, мати ОСОБА_3 , учня 3-В класу, навчальний заклад та батьківські збори, за час навчання сина не відвідувала, не спілкувалася з учителями, не забирала дитину після занять.
Відповідно до характеристики, виданої головою вуличного комітету вулиці Забережна, ОСОБА_7 на мешканця вул. Забережна ОСОБА_1 та його малолітнього сина ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та його малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з квітня 2021 року по вересень 2023 року проживали за договором найму в будинку АДРЕСА_2 . Після повернення власників на постійне місце проживання до вищевказаного будинку, ОСОБА_1 разом із сином переїхав на проживання до будинку АДРЕСА_1 та належить на правах власності матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 . У будинку створені всі необхідні умови для комфортного проживання дорослих та дитини. У період проживання по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 самостійно виховує сина ОСОБА_3 . За весь час свого проживання по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зарекомендував себе як добропорядний житель вулиці та дбайливий батько, що піклується про свого малолітнього сина. Стосунки між батьком та сином завжди дружні та добрі, які грунтуються на взаємній повазі між собою. Малолітній ОСОБА_3 постійно перебуває під наглядом свого батька, завжди має доглянутий та охайний вигляд, спокійний і привітний у спілкуванні із своїм батьком, бабою, однолітками, сусідами та іншими жителями вулиці. Батько хлопчика приділяє належну увагу дитині, зокрема постійно супроводжує сина до школи, а у вихідні дні влаштовує спільні з дитиною прогулянки до дитячих парків та спортивних майданчиків. Водночас дитина ОСОБА_3 завжди бере участь у допомозі своєму батькові по домогосподарству у дрібних побутових справах. У цей же час ОСОБА_3 за весь час свого проживання по вулиці Забережна жодного разу не був помічений жителями вулиці у товаристві своєї матері ОСОБА_2 .
Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, мати малолітнього сина ОСОБА_3 ОСОБА_2 з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, з вчителями на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлась, комісія з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У судовому засіданні малолітній ОСОБА_3 пояснив, що він проживає разом з батьком та бабусею. Мама не телефонує йому та не телефонувала, вказав, що навіть ім`я її не пам`ятає та не пам`ятає як вона виглядає, фотографій її не має. Зазначив, що навчається добре, робити уроки допомагає батько.
Судом приймаються до уваги пояснення малолітнього ОСОБА_3 .
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Згідно ч. 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.
Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з ч. 1 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є повноцінним виконанням батьківських обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування.
Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
З досліджених судом доказів встановлено, що відповідачка не займається вихованням сина, повністю самоусунулася та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує належних умов для виховання дитини.
Суд вважає, що всі дії відповідачки, а саме самоусунення від обов`язків щодо утримання, виховання сина, не бажання брати участь у вихованні та розвитку дитини, свідчать про байдужість відповідачки до її батьківських обов`язків по відношенню до дитини.
Суд враховує і те, що про ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо.
Суд вважає, що позивач навів численні посилання на те, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків, контакту з дитиною не має і не вживає жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки в добровільному порядку, тобто самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.
З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, судом може розцінюватися заявлені позовні вимоги як достатню підставу для задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.
Враховуючи досліджені судом докази та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 Європейський суд з прав людини вказав, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
Таким чином, судом встановлено, що відповідачка не проявляє заінтересованості в долі сина, не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу.
Згідно викладеного, враховуючи найкращі інтереси малолітнього ОСОБА_3 , беручи до уваги встановлені обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не зацікавлена у здійсненні своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.
Керуючись статтями 150, 164-167, 196 Сімейного Кодексу України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 273, 354, ЦПК України, суд,-
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: І.А.Усатова