Провадження № 2-о/557/64/2025
Справа № 563/1202/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року селище Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тишкуна П.В.

секретар судового засідання Гуменюк Н.П.

за участі представника заявника адвоката Ткачука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Гоща в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Корецька міська рада, про встановлення факту, що має юридичне значення (проживання на час смерті за певною адресою)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання спадкодавців на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що в ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід, по лінії батька, ОСОБА_2 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , який все своє життя і до смерті проживав у власному будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з дідом, на час його смерті, постійно проживав за цією ж адресою батько заявника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .

Таким чином, батько заявника, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , прийняв спадщину після його смерті в силу ст.549 ЦК УРСР 1963 року. Заявник також прийняла своєчасно спадщину після смерті свого батька, в силу положень ст.1268 ЦК України.

На даний час ОСОБА_1 не може скористатися своїм правом на спадкове майно після смерті батька, оскільки відсутні відомості про місце реєстрації проживання як ОСОБА_3 , так і діда ОСОБА_2 , а тому вона змушена була звернулися до суду.

Просить встановити факти, що мають юридичне значення, а саме - що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , на час своєї смерті проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник заявника Ткачук В.М. заяву підтримав повністю, з підстав викладених у ній, та просив задовольнити.

Представник заінтересованої особи Корецької міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив, пояснень чи заперечень на заяву не надав. Тому суд вбачає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності представника заінтересованої особи.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши представника заявника, свідків, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам належну правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст. 1268 ЦК України).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , видане 06.12.1996 року Корецьким районним відділом РАГС Рівненської області, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , актовий запис №132.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , видане 18.05.2004 року Корецьким відділом РАГС Рівненської області, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , актовий запис №42.

Факт родинних стосунків між покійними, а саме що вони були батьком та сином, стверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , виданим 12.03.1952 року.

Факт родинних відносин між ОСОБА_3 та заявником ОСОБА_1 , а саме що покійний був її батьком, стверджується свідоцтвом про народження заявника серії НОМЕР_4 , видане 27.05.1978 року Корецьким відділом РАЦС Рівненської області та свідоцтвом про шлюб заявника серії НОМЕР_5 , видане 10.01.2006 року Корецьким відділом РАЦС Рівненської області.

З відповіді №30/02-14 від 30.01.2025 року, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місць проживання УДМС України в Рівненській області, на запит державного нотаріуса Корецького нотаріального округу Денисюк А., вбачається що за їх обліками ОСОБА_3 , зареєстрованим/знятим з реєстраційного обліку не значиться.

Згідно відповіді №29/02-14 від 30.01.2025 року, наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місць проживання УДМС України в Рівненській області, на запит державного нотаріуса Корецького нотаріального округу Денисюк А., вбачається що за їх обліками ОСОБА_2 , зареєстрованим/знятим з реєстраційного обліку не значиться.

Заявник зазначає, що через відсутність даних місця реєстрації та проживання спадкодавців, вона не може реалізувати своє право на спадщину.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Представником позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні надано копію технічного паспорта РОБТІ на садибний (індивідуальний) житловий будинок станом на 15.08.2009 року, як доказ на підтвердження обставин належності даного майна спадкодавцю ОСОБА_2 та проживання покійного у ньому. Проте, з технічного паспорта лише вбачається, що ОСОБА_2 був власником житлового будинку в АДРЕСА_1 , а не по АДРЕСА_1 , про що зазначає заявник.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що є чоловіком заявника, але вони були знайомі давно і він, ще будучи дитиною, постійно ходив в гості до їх сім`ї. Дід дружини ремонтував взуття. Коли сім`я дружини побудувала новий будинок по АДРЕСА_1 , то дід з сином залишився жити у старому будинку за АДРЕСА_1 , а дочка пішла з матір`ю жити у новий будинок по цій же вулиці за АДРЕСА_1 . Його дружина залишилась жити з батьком та дідом у будинку діда за АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що є рідною сестрою заявника. До 1995 року їх сім`я проживала у будинку діда ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , а потім у своєму ж подвір`ї вони збудували новий будинок за АДРЕСА_1 , у який пішов жити дід, батько і сестра. Свідок залишилась з матір`ю жити у будинку за АДРЕСА_1 і жила у ньому до 1996 року.

Таким чином, допитані за клопотанням представника заявника свідки, які є рідними заявника, дали пояснення, які не узгоджуються між собою щодо того, у якому саме житловому будинку (№18 чи №18а) проживали на час своєї смерті батько та дід заявника, більш того, прямо суперечать одне одному.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З`ясування судом фактичних обставин справи здійснюється із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності заздалегідь встановленої сили доказів та оцінки кожного доказу окремо в їх сукупності і взаємозв`язку в цілому.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри».

Достовірність як змістова характеристика доказу свідчить про можливість на підставі такого доказу встановити дійсні обставини справи.

Допустимість доказів характеризується як дотриманням порядку збирання, подання та дослідження таких доказів, так і обов`язковістю підтвердження певних обставин справи визначеними законом засобами доказування.

Суд вважає, що надані заявником та її представником докази на підтвердження факту проживання її батька та діда на час їх смерті за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, протилежні за змістом пояснення свідків, не є достатніми та в сукупності з іншими наданими письмовими доказами (інформацією щодо відсутності відомостей про реєстрацію особи, технічний паспорт на житловий будинок) не підтверджують того, що спадкодавці проживали за вказаною заявником адресою. Інших належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ст. 70-81 ЦПК України заявник не надав.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.293-294, 315-319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Корецька міська рада, про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час своєї смерті проживали за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, відсутніми в судовому засіданні, - з наступного за днем вручення його копії.

Заявник: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Заінтересована особа: Корецька міська рада, адреса: м. Корець, вул. Київська, 5, .

С у д д я П.В. Тишкун