КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 367/2273/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10741/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року, постановлену під головуванням судді Мартиненко В.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, та житлового будинку, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 лютого 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Давиденко Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 205;

скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Давиденко Л.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 лютого 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 205, об`єкт земельна ділянка, номер запису про право власності: 53817270, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224;

скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Давиденко Л.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 лютого 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 205, об`єкт житловий будинок, номер запису про право власності: 53817340, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка ), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, та житлового будинку, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дорменком С.М., зареєстрований в реєстрі за № 2799;

скасувати рішення приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дорменок С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 листопада 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2799;

стягнути з відповідачів судові витрати та витрати на правову допомогу (т. 1 а.с. 1-7).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2025 року прийнято відмову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гриценко І.І. від позову.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гриценко І.І. , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку закрито.

Роз`яснено позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області повернути ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок та 268 гривень 40 копійок, сплачений відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 та платіжної інструкції № 0.0..1 АТ КБ «Приват Банк» від 21 лютого 2025 року, отримувач платежу -ГУК у Київській обл/Ірпінська міс/22030101, код отримувача (ЄДРПОУ) -37955989, банк отримувача Казначейство України, найменування коду класифікації доходів бюджету - судовий збір, 101; розрахунковий рахунок НОМЕР_1 , а також судовий збір у розмірі 1816 гривень 80 копійок та 302 гривень 80 копійок, сплачений відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 та платіжної інструкції № 0.0..1 АТ КБ «Приват Банк» від 16 квітня 2025 року, отримувач платежу -ГУК у Києв.обл/ Вишнева міс./22030101, код отримувача (ЄДРПОУ) -37955989, банк отримувача Казначейство України, найменування коду класифікації доходів бюджету - судовий збір, 101; розрахунковий рахунок НОМЕР_2 .

В іншій частині вимог заяви про повернення судового збору відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2025 за заявою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гриценко І.І. , про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, реєстраційний номер об`єкта: 224, та житловий будинок, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 080, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 168-171).

30 травня 2025 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області звернулася ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Баховський М.М. , з заявою про стягнення витрат на правничу допомогу з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 100 000,00 грн. (т. 1 а.с. 173-177).

В обґрунтування вказаних вимог заявник посилалася на те, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.05.2025 судом було прийнято відмову ОСОБА_2 від позову, провадження у справі закрито. Через необґрунтовані дії позивача відповідач ОСОБА_1 понесла судові витрати, а саме витрати, пов`язанні з наданням їй правничої допомоги адвокатом Баховським М.М., які мають бути відшкодовані позивачем.

Вказувала, що позивач достовірно знаючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку за відплатним договором, сплатила згідно договору 1 097 317,00 грн., не є родичем ОСОБА_3 або іншим чином пов`язаною особою, розуміючи, що договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не містить ознак фраудаторності, адже спрямований на реальне набуття права власності на майно, що ОСОБА_1 виконала великий обсяг робіт з ремонту та облаштування будинку та земельною ділянки, на який витратила значні кошти, необґрунтовано заявив до неї позовні вимоги, вчинив дії спрямовані на арешт майна. Вважала, що такі дії слід оцінити як неправильні та необґрунтовані (т. 1 а.с. 173-177).

21 травня 2025 року до суду від позивача ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гриценко І.І., надав заяву про зменшення суми судових витрат відповідача до 1000 грн, посилаючись на те, що розмір заявлених відповідачем витрат є неспівмірними з наданими послугами та складністю справи. Крім того, не погоджувався з твердженнями сторони відповідача, що позивач зловживав процесуальними правами та його дії є необґрунтованими (т. 1 а.с. 188-189).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року у задоволені вимог заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Баховський М.М., про відшкодування судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гриценко І.І. , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку відмовлено (а.с. 199-200).

Не погодившись з ухвалою суду, 10 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Баховський М.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу задовольнити (т. 1 а.с. 236-240).

На обґрунтування скарги зазначав, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та не необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що позивач достовірно знаючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку за відплатним договором сплатила згідно договору 1097317,00 грн., не є родичем ОСОБА_3 або іншим чином пов`язаною особою, розуміючи, що договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не містить ознак фраудаторності, адже спрямований на реальне набуття права власності ОСОБА_1 , яка з 29.11.2024 року відкрито користується нерухомим майном, виконала великий обсяг робіт з ремонту та облаштування будинку та земельної ділянки, на який витратила значні кошти, необґрунтовано заявив до неї позовні вимоги, вчинив дії спрямовані на арешт майна. Такі дії оцінював як неправильні та необґрунтовані.

Звертав увагу, що позивач звернувся до суду із заявою про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки з відповідача ОСОБА_3 стягнуто борг у виконавчому провадженні, а тому він не має наміру підтримувати заявлені позовні вимоги про визнання фраудаторними правочинів. Фактичний зміст зазначеної заяви свідчить про відмову позивача від позову. Проте, правовою підставою закриття провадження у справі він вказав відсутність предмета спору.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що закриття провадження у справі є підставою для відмови у стягнення з позивача на користь відповідачки понесених нею судових витрат. Судом першої інстанції проігноровано, що частина 3 статті 142 ЦПК застосовується як підстава для відшкодування судових витрат в разі, коли позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем (т. 1 а.с. 236-240).

10 вересня 2025 року до суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Гриценка І.І., в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін (т. 2 а.с. 23-25).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Баховський М.М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 підтвердив її представник - адвокат Баховський М.М. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були сповіщені 19 червня 2025 року до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Представник ОСОБА_2 - адвокат Гриценко І.І. подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (т. 2 а.с. 05-12, 23-26).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні вказаної заяви, суд першої інстанції входив з того, що під час закриття провадження у справі судом було встановлено, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, що не може бути визнане зловживанням, а також судом не встановлено вчинення позивачем неправильних дії, через які виник спір.

Колегія суддів погодилась з вказаним висновком суду першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

У ст. 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача - частина 5 статті 142 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Частиною 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами маємо розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, послався, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст.ст. 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18, де, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відсутні підстави для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, тобто його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. При цьому Верховний Суд вказав, що із системного тлумачення положень частин 5 та 6 ст.142, ч.9 ст.141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами. Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суд має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що під час закриття провадження у справі судом першої інстанції було встановлено, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок того, що відповідач ОСОБА_3 в повному обсязі сплатив суму боргу, через який позивач звертався до суду з вказаним позовом, на підтвердження чого долучив постанову приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 13.05.2025.

Тобто, позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, що в свою чергу, не може бути визнане зловживанням процесуальними правами.

Відповідач, звертаючись з заявою про стягнення втрат на правничу допомогу, посилалась на те, що неправомірні дії позивача полягали в тому, що позивач достовірно знаючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку за відплатним договором, сплатила згідно договору 1097317,00 грн., не є родичем ОСОБА_3 або іншим чином пов`язаною особою, розуміючи, що договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не містить ознак фраудаторності, адже спрямований на реальне набуття права власності на майно, що ОСОБА_1 виконала великий обсяг робіт з ремонту та облаштування будинку та земельною ділянки, на який витратила значні кошти, необґрунтовано заявив до неї позовні вимоги, вчинив дії спрямовані на арешт майна.

Суд першої інстанції правильно відхилив доводи і посилання відповідача ОСОБА_1 оскільки під час вирішення питання про закриття провадження на стадії підготовчого засідання судом не досліджувалися докази, які б у їх сукупності з урахуванням вірогідності та взаємозв`язку обставини, свідчили про наявність підстав для висновку про добросовісність останнього набувача, зокрема, про об`єктивну неможливість бути обізнаним про можливу незаконність вибуття майна з володіння боржника; про недобросовісну поведінку боржника та його контрагента при укладенні договорів купівлі-продажу, що мають ознаки фраудаторності.

Колегія суддів звертає увагу, що звернення позивача до суду за захистом, на його думку, свого порушеного права, а також дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, дії сторони, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати.

Наведені в даній справі обставини і докази дають підстави для висновку, що позивач мав право для звернення до суду із зазначеним позовом за захистом прав, які вважав порушеними.

З огляду на наведене, на думку суду апеляційної інстанції, відсутні підстави для висновку вважати дії позивача необґрунтованими та такими, що тягнуть за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати.

Крім того, відповідачка посилалась на те, що судом першої інстанції проігноровано, що частина 3 статті 142 ЦПК застосовується як підстава для відшкодування судових витрат в разі, коли позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Отже, наведеними вище нормами ЦПК України саме позивач, який не підтримав заявлених позовних вимог внаслідок їх задоволення відповідачем ОСОБА_3 після пред`явлення позову, наділений правом на відшкодування понесених витрат у справі. Тобто, правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала щодо відмови ухвалити додаткове рішення є законною та обґрунтованою, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи цих висновків не спростовують, тому судом апеляційної інстанції відхилені.

З огляду на положення п. 20 ч. 1 ст. 353, ст. 389 ЦПК України ухвала районного суду щодо відмови ухвалити додаткове рішення, після перегляду в апеляційному порядку, касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Дата складання повного судового рішення - 12 вересня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов