РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Желєвій Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріально округу Стражник Тетяни Олексіївни, про розірвання договору дарування та за позовом як третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

До провадження Богунського районного суду м. Житомира надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріально округу Стражник Тетяни Олексіївни, про розірвання договору дарування.

В підставу заявлених вимог позивачем ОСОБА_1 зазначається, що 21.12.2023 року між ним та відповідачем неповнолітнім онуком ОСОБА_1 , укладено договір дарування частки земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Мотивами укладення зазначеного договору стали висловлена з боку батьків ОСОБА_1 обіцянка здійснювати догляд і піклування. При нотаріальному посвідченні правочину текст договору фактично не прочитувався, присутніми вказано на необхідність проставлення підпису. За наслідком укладення договору з боку третіх осіб по справі вчиняються дії, направлені на перешкоджання у користуванні житлом.

Учасник додає, що 15.11.2024 року отримав травму у вигляді закритого перелому стегнової кістки, потрапив у лікарню.

Вказуючи на положення ст. 727 ЦК України, що визначає умови розірвання договору дарування, та одночасно, ст. 229 ЦК України - правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, позивач просить розірвати договір дарування від 21.12.2023 року.

Ухвалою суду від 07.01.2025 року по справі відкрите загальне позовне провадження.

ОСОБА_3 , яка є законним представником ОСОБА_2 , подано відзив на позовну заяву, де викладено заперечення відносно тверджень позивача щодо існування перешкод у користуванні будинком.

Не є, на думку учасника, підтвердженими і доводи про допущення помилки при вчиненні договору, оскільки сам йог зміст є чітким та зрозумілим.

На стадії підготовчого провадження від третьої особи - ОСОБА_5 , надійшов позов з власними вимогами відносно предмету спору.

Учасник зазначає, що він є власником частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :06:040:3036, що є предметом спору у вищевказаній справі, протягом періоду з 2009 по 2023 роки здійснив значне покращення технічного стану будинку з витратою грошових кроштів на будівельні та інші оздоблювальні роботи.

Додає, що укладеним договором дарування, згідно з яким належне учаснику майно фактично перейшло у користування іншої особи, порушено майновий інтерес співвласника об`єкта нерухомого майна, оскільки згідно приписів ст. 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав; така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив.

ОСОБА_5 посилається на положення ст. 225, що визначає правові наслідки правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, та, одночасно, положення 229 ЦК України - правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, просить визнати недійсним договір дарування частки земельної ділянки та частки житлового будинку від 21.12.2023 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Законним представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 , подано відзив на позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами, в якому вазується на відсутність порушених прав третьої особи при укладенні договору дарування.

Учасник наголошує і на відсутності умов для застсування положень ст.ст. 225, 229 ЦК України, які визначають наслідки укладення договору в разі, коли особа не увсідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; помилялась щодо обставин, які мали істотне значення.

В судовому засіданні при розляді спарви по суті учасники надали пояснення, що відповідають вищевикладеній позиції сторін.

Судом встановлено наступні обставини.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якого діяли законні представники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 21.12.2023 року укладено договір дарування частки земельної ділянки та частки житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та ідеальну частину земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:040:0036, на якій розташованиа частина житлового будинку, що відчужується.

На час розгляду справи учасникам на праві влансості належать -

земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер :06:040:0036):

- ОСОБА_2 1/2 частини;

- ОСОБА_5 1/4 частини;

- ОСОБА_4 1/4 частини.

житловий будинок АДРЕСА_1 :

- ОСОБА_2 1/2 частини;

- ОСОБА_5 5/16 частини;

- ОСОБА_4 1/16 частини.

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність .

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що «обставини, відносно яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення...

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину».

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених вимог, а також вказаних позивачем обставин щодо помилки при укладенні договору, які хоча і не зводились до наслідкової вимоги про визнання договору недійсним, проте, за умови стверджень про них учасниками, підлягають дослідженню судом в досягнення завдань цивільного судочинства, суд, надає оцінку доказам в розрізі їх належності, достатності, взаємного зв`язку, доповнення та протиріч.

На думку суду третьою особою із самостійними вимогами, а також позивачем, який, заявляючи вимогу про розірвання договору додатково звертав увагу на відповідній правовій підставі недійсності правочину, не надано доказів на підтвердження фактичної помилки учасника договору при його вчиненні.

В судовому засіданні учасники, зокрема, як зацікавлені у задоволені позовів особи, не повідомляли, які саме істотні умови договору довічного утримання попередньо передбачалась до його погодження та нотаріального посвідчення, не вказано про такі умови і допитаними в судовому засіданні свідками. Судом не отримано даних відносно чітких домовленостей між сторонами, що передували укладенню договору та настання яких бажали учасники, представник позивача та третьої особи із самостійними вимогами, а також безпосередньо третя особа із самостійними вимогами, обмежувались загальними формулюваннями про стан здоров`я відчужувача, існування в сім`ї конфліктів та суперечок.

За переконанням суду умови для здобуття висновку щодо недійсності договору дарування як такого, що вчинено під впливом помилки, - відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Третьою особою із самостійними вимогами, яка в обгрунтування вимог зауважувала про неспроможність особи дарувальника розуміти значення своїх дій та керувати ними, не надано достатніх належних доказів на підтвердження відомостей про такі факти. Не вказували про розлади поведінки, що могли обумовити вчинення договору у вищевказаному стані, і допитані свідки.

Висловлюючи висновки про відсутність підстав для визнання договору недійсним суд додатково акцентує увагу на таке.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У виниклому спорі інтереси третьої особи із самостійним вимогами не можуть бути захищені через визнання правочину недійсним.

З обставин виниклого спору слідує, що між співвласниками будинку, земельної ділянки виник спір щодо порядку користування спільним майном, відповідний учасник вказує на здійснення будівельних робіт за рахунок власних матеріальних ресурсів.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.4 ст. 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Положеннями ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У відповідності до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

У відповідності до ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно з ч.4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, зміна власника не змінює природи правових відносин між учасниками, не перешкоджає заінтересованим особам звернутись до суду для вирішення питання поновлення та захисту порушених або невизнаних прав.

Відповідно до ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей.

Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим.

У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі.

Позивачем по справі не надано доказів на підтвердження існування умов для розірвання договору дарування. Відомості про вчинення кримінального правопорушення відповідачем як обдарованим проти життя, здоров`я, власності дарувальника вістуні.

Натомість, матеріали справи містять вирок Богунського районного суду м.Житомира від 21.08.2023 року, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і за цим законом призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

За змістом вироку 23.07.2023 близько 21 години 00 хвилин ОСОБА_5 разом із своїм батьком ОСОБА_1 перебували за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: у приміщенні кухні, де між ними виник словесний конфлікт на грунті раптово виниклих неприязних відносин.

В ході даного конфлікту у ОСОБА_5 виник умисел спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 .

Реалізуючи свій умисел, в цей же день, час, місці та за вказаних обставин, ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_1 , та долонею своєї правої руки наніс останньому два удари в область обличчя, з лівого боку, а саме: в ліву щоку з переходом на кут нижньої щелепи ліворуч та в підщелепну ділянку.

Таким чином, внаслідок вказаних дій ОСОБА_5 умисно заподіяв ОСОБА_1 тілесні ушкодження у вигляді: синця на обличчі ліворуч, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Не є підтвердженими матеріалами справи і доводи позивача про наявність перешкод у користуванні житловим приміщенням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , а також позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.ч. 9-10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Керуючись ст.ст. 158, 258-273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріально округу Стражник Тетяни Олексіївни, про розірвання договору дарування.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, про визнання недійсним договору дарування.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.01.2025 року, та скасувати арешт з ід. ч. будинку АДРЕСА_1 , та на ід.ч. земельної ділянки загальною площею 0,1000 га. кадастровий номер :06:040:0036, що належать ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце приживання: АДРЕСА_2 .

Копію рішення після набрання законної сили направити до Департаменту реєстрації Житомирської міської ради (10014, м. Житомир, вул. Б.Лятошинського, 15-Б) для виконання.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д.М.Лєдньов