Провадження № 4-с/752/111/25
У Х В А Л А

18.09.2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Ольшевської І.О.,

за участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність органів ДВС, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із скаргою на бездіяльність органів ДВС, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за якою просить визнати бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна заявника за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного постановою 256/4 від 02.03.2004р., винесеною ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві з метою забезпечення виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва №2-4087/16 за 2003 рік від 18.12.2003р., протиправною; зобов`язати Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з майна ОСОБА_1 та припинити у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №858718, дата державної реєстрації обтяження 02.03.2004р.

В обгрунтування скарги зазначає, що у провадженні Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходилось виконавче провадження серія АА №858718 з примусового виконання виконавчого листа №2-4087/16 від 18.12.2003р., виданого Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості по сплаті 15 990,00 грн. основного боргу, 160,00 грн. мита, а всього 16 150,00 грн. У виконавчому провадженні серія АА №858718 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на підставі постанови державного виконавця №256/4 від 02.03.2004р., а саме: 1/3 частки приватного будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчий лист №2-4087/16 у державній виконавчій службі не перебуває на виконанні. За довідкою від ЦМУ МЮ №104806 від 08.08.2025р. на виконанні у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження, стороною яких є ОСОБА_1 . Відповіддю Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) №88233 від 03.07.2025р. було відмовлено у знятті арешту з майна заявника. Заявник зазначає, що оскільки рішення суду виконано, виконавче провадження взагалі відсутнє, наявність не припиненого обтяження у вигляді арешту на майно заявника грубо порушує його право власності, а, відтак, порушене право підлягає судовому захисту та має бути відновлено судом.

Вивчивши матеріали скарги та справи, суд приходить до наступного висновку.

За змістом ст. 129-1 Конституції України та у відповідності до ст. 18 ЦПК України судове рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07.10.2003р. у справі №2-4087/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в позові відмовлено в повному обсязі.

Апеляційним судом м. Києва 18.12.2003р. прийнято рішення, яким рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07.10.2003р. скасовано, постановлено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 15 990,00 грн. основного боргу, 160,00 грн. державного мита, а всього стягнуто 16 150,00 грн.

23.11.2004р. за ухвалою Верховного Суду України у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.12.2003р. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2004р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Артамоновим О.І. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-4087/16 про стягнення 16 150,00 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 винесено постанову серії АК №280761, знято з оригіналу серії АА №858718, за якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна свідчать про те, що в реєстрі наявне обтяження: арешт (архівний запис), реєстраційний номер 1546746, зареєстрований 15.12.2004р. за №1546746 реєстратором Другою київської державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: постанова 256/4 від 02.03.2004р. державної виконавчої служби, Голосіївська, об`єкт обтяження: 1/3 будинку в АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1 .

У листі Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 03.07.2025р. №88233 зазначено, що згідно пошукової інформації АСВП встановлено, що на виконанні у Відділі не обліковувались виконавчі провадження, відкриті відносно ОСОБА_1 , в межах яких винесено постанову про арешт майна боржника 02.03.2004р. та внесено відомості про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під №1546746. Крім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, не вбачається можливим ідентифікувати виконавче провадження, в межах якого здійснено реєстрацію вищевказаного обтяження.

За листом від 08.08.2025р. №104806 Голосіївський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомив заявника про те, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконання у Відділі не перебувають виконавчі провадження, відкриті відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника.

Так, згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вказаний перелік не містить підстав для зняття державним виконавцем арешту з майна боржника за обставин, встановлених у цій справі, тож відділ державної виконавчої служби правомірно відмовив скаржнику у знятті арешту, а тому відсутні підстави для визнання бездіяльності органу державної виконавчої служби протиправною.

Поряд із цим, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

До таких випадків, коли арешт знімається за рішенням суду можна віднести обставини, за яких виконавче провадження відсутнє (закінчене, знищене тощо), стягувач майнових претензій не має, а арешт майна боржника безпідставно триває довгий час.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Поряд із цим, наявність на теперішній час арешту майна боржника жодним чином не співвідноситься з метою застосування такого обтяження, визначеного наведеною нормою Закону України «Про виконавче провадження», та подальше збереження арешту майна боржника не спрямоване на забезпечення виконання рішення суду, що є основною метою арешту у виконавчому провадженні, і, відтак, такий арешт лише безпідставно впливає на обсяг прав заявника, як власника арештованого майна, ураховуючи наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з цим, судом встановлено, що стосовно заявника відсутні відкриті виконавчі провадження, в яких він є боржником, а арешт триває довгий час.

За таких обставин вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту, за рахунок якого у зв`язку із наведеними обставинами не може бути забезпечене реальне виконання рішення суду за відсутності виконавчого провадження.

Установивши порушення прав заявника, як власника майна, суд має відновити такі права, керуючись положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає право суду зняти арешт з майна в всіх інших випадках.

Суд вважає, що вимога заявника зобов`язального характеру щодо уповноважених осіб суб`єкта оскарження є неефективною, про що свідчить факт відсутності виконавчих проваджень щодо заявника.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у

спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб`єкт оскарження не має законодавчих повноважень здійснювати зняття арешту у виконавчому провадженні, яке відсутнє, відтак суд не може зобов`язувати особу вчинити дії, які суперечать закону.

Вказане ще раз підтверджує, що в таких випадках арешт знімається саме рішенням суду.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, шляхом зняття арешту судом, який був накладений постановою державного виконавця при здійсненні виконання судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447, 450-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність органів ДВС, заінтересовані особи ОСОБА_2 , Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

2. Зняти арешт з майна ОСОБА_1 , а саме: з 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 , що накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Артамоновим О.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.03.2004р., при примусовому виконанні виконавчого листа №2-4087/16, реєстраційний номер обтяження 1546746, зареєстровано 15.12.2004р.

3. В іншій частині вимог скарги відмовити.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

5. Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду відповідно до вимог, встановлених ст. ст. 353-356 ЦПК України.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено та підписано 18.09.2024р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА