ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №201/14171/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,за апеляційною скаргою Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року,ухвалене у складі судді Куць О.О., -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання на території України.

В обґрунтування вимог зазначає, що він народився у м.Горлівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №1270 від 18 липня 1972 року.

Вказує, що у свідоцтві про народження батьком зазначено ОСОБА_2 (національність - українець) та матір`ю - ОСОБА_3 (національність українка).

Також вказує, що з моменту народження він постійно проживав на території України, але паспорт громадянина України не отримав, мав паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданий 17 грудня 1987 року Димитровським МВВС Донецької області.

Зазначає, що зазначений документ був ним втрачений у зв`язку з військовою агресією та проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій. Тобто на даний час у нього відсутній документ, який підтверджує факт реєстрації постійного місця проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Також вказує, що у серпні 2024 року він звернувся до відділу №15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про первинне оформлення паспорта громадянина України, оскільки відсутність вказаного документа перешкоджає йому повноцінно користуватись своїми правами, проте йому було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України.

У зв`язку з чим просив встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , уродженця м. Горлівка Донецької області на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року. В решті вимог заяви відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представником Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - Дробот І.А. подано апеляційну скаргу, в якій він вважає, що дане рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також прийняте на підставі неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи та без надання оцінки всім аргументам учасників справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

Зазначає, що ОСОБА_1 жодних документі, які підтверджували факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року до суду не надано.

Вказує, що ОСОБА_1 з 1994 року проживав на території Донецької області, а почав врегульовувати питання щодо отримання паспорту громадянина України лише в 2024 році.

Зауважує, що в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, тому не вбачається належність ОСОБА_1 до громадянства України відповідно до ст. 3 ЗУ «Про громадянство України».

Вважає, висновки суду першої інстанції необґрунтованими та передчасними, без надання належної оцінки обставинам та аргументам даної судової справи.

У зв`язку з чим просить рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2025 рокуу цивільній справі № 201/14171/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про встановлення факту постійного проживання на території Українискасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Зіненко А.О. скориставшись своїм правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що вона не підлягає задоволенню.

В обґрунтування зазначає, що ОСОБА_1 народився та постійно проживав на території України, ніколи не перетинав її кордон. Наразі він є внутрішньо переміщеною особою, не має паспорту, що унеможливлює працевлаштування, реалізацію його законних прав, а тому просив встановити факт його постійного проживання на території України.

Вказує, що в матеріалах справи суду першої інстанції міститься копія картки прописки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 народився у м. Горлівка Донецької області, національність українець, з 08 лютого 1994 року по 08 серпня 1998 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також вказує, що ОСОБА_1 належав паспорт, виданий Димитровським МВВС Донецької області від 17 грудня 1987 року, тобто паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року, який був втрачений заявником та проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій.

Зазначає, що Наразі ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження домогосподарства за вказаною адресою (даний акт знаходиться у матеріалах справи в суді першої інстанції). Переїзд до міста Дніпра зумовлений проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій.

Зауважує, що без отримання вказаного документа ОСОБА_1 позбавлений можливості працевлаштуватися, а відтак заробляти кошти на життя, зареєструватися як внутрішньо переміщена особа, отримувати соціальні виплати тощо.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 у інший спосіб не може довести факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року, аніж звернення до суду.

Зазначає, що в матеріалах справи в суді першої інстанції наявні правові підстави для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року - на момент проголошення незалежності України.

Також зазначає, що згідно зі статтею 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише резолютивну частину рішення, строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Вказує, що Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області пропустив ці строки та не обґрунтував затримку подачі апеляційної скарги.

Звертає увагу, що апеляційна скарга Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління ДМС у Дніпропетровській області зареєстрована 21 квітня 2025 року, що підтверджується відміткою канцелярії. Таким чином, строк подання скарги пропущено на 55 днів.

Також зазначає, що Відділ №15 у місті Павлограді Головного управління ДМС у Дніпропетровській області подав клопотання про поновлення строку, але не вказав причини пропуску строку на подання апеляційної скарги.

Звертає увагу, що відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 12 червня 2019 року, справа №757/16562/17-ц), організаційні проблеми не є поважною причиною для поновлення строку.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління ДМС у Дніпропетровській області залишити без задоволення, рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2025 у справі №2031/14171/2 залишити без змін. Залишити апеляційну скаргу Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління ДМС у Дніпропетровській області без розгляду у зв`язку з пропуском строку подання. Відмовити Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління ДМС у Дніпропетровській області у поновленні строку на апеляційне оскарження.

Представник Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління ДМС у Дніпропетровській області в судовому засідання підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Заявник та його представник - адвокат Зіненко А.О. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили у її задоволенні відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м.Горлівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

У вказаному свідоцтві про народження батьком ОСОБА_1 значиться ОСОБА_2 (національність - українець), а матір`ю - ОСОБА_3 (національність українка).

Згідно пояснень заявника, з моменту народження ОСОБА_1 постійно проживав на території України, але паспорт громадянина України не отримував.

Матеріали справи містять копію картки прописки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 народився у м. Горлівка Донецької області, національність українець, з 08 лютого 1994 року по 08 серпня 1998 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки форми Б, яка видана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як громадянину України, останній відбував покарання за вироком Димитровського міського суду від 23 липня 1999 року з 23 липня 1999 року по 30 грудня 2000 року.

ОСОБА_1 належав паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Димитровським МВВС Донецької області від 17 грудня 1987 року, тобто паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року, який був втрачений заявником у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та проведенням на території його постійного місця проживання активних бойових дій.

Зазначене підтверджується відповіддю відділу №15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 20 серпня 2024 року.

Так згідно вказаної відповіді проведеними перевірками встановлено, що ОСОБА_1 17 грудня 1987 року був документований Димитровським МВВС Донецької області паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 . Між тим, видати паспорт громадянина України неможливо з підстав відсутності документів, які б підтверджувати факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що заявник має РНОКПП НОМЕР_3 .

Даних про перетин заявником державного кордону з моменту його народження по час звернення до суду матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року - на момент проголошення незалежності України. Між тим, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні вимог заявника про встановлення факту постійного проживання на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" - 13 листопада 1991 року, оскільки для документування паспортом громадянина України достатньо встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року, а відтак вказана вимога є зайвою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду наступне.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання, визначає ч.1 ст. 316 згаданого кодексу.

Відповідно до ст.318 ЦПК України у заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт.

Ст.29 Цивільного кодексу України визначено - місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місцем проживання є житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. Згідно п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти, мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256 ЦПК України (ст.315 ЦК згідно змін від 15.12.2017р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст.256 ЦПК (ст.315 ЦПК згідно змін від15.12.2017р.) та належно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11.1991 року, який має юридичне значення. Належність на набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватись із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство" і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19 (провадження №61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі №756/16751/21 (провадження №61-5793св23).

Враховуючи надані заявником вищезазначені докази, та розглядаючи заперечення апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені норми права, надавши належну правову оцінку доводом заявника та наданим ним доказам на підтвердження своїх вимог, зробив обґрунтований висновок про підтвердження заявником факту його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Доводи апеляційної скарги зазначеного вище не спростовують, вони зводяться до припущень і незгоди з висновками суду першої інстанції, при відсутності будь-яких підтверджень доводів на заперечення і докази заявника, як-то перетин останнім державного кордону за весь час з моменту його народження до моменту звернення до суду, наявність громадянства іншої держави і т.і., тому не можуть бути правовою підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області- залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 25 лютого 2025 рокуу цивільній справі №199/8605/24 -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 15.09.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв