Дата документу 16.09.2025 Справа № 333/1184/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1184/24
Провадження №22-ц/807/1261/25
Головуючий в 1-й інстанції Ковальова Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Подліянової Г.С., Полякова О.З.,
секретарКамалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сивової Яни Віталіївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 25 квітня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Сивова Яна Віталіївна до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з ОСОБА_2 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 06.08.2013 року по 11.08.2017 року. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з січня 2017 постійно проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Протягом семи років відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не приймає участь у забезпеченні необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною, що вкрай важливо для нормального самоусвідомлення; чинив перешкоди у доступі до оздоровлення, культурних та інших духовних цінностей; через відсутність спілкування не сприяв засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. З початком збройної військової агресії Російської Федерації проти України, ведення бойових дій в околицях Києва, де на той час мешкала позивач з дочкою, ОСОБА_1 з метою збереження життя дитини, виїхала на тимчасове проживання до Болгарії, де і мешкає до теперішнього часу. Відповідач, незважаючи на військовий стан в країні, вимушений виїзд дитини в іншу країну, потребу дитини в моральній підтримці батька, не здійснив будь-яких дій, спрямованих на відновлення відносин з дитиною. Крім того, відповідач фактично не приймає участі в утриманні дочки, не надає матеріальної допомоги у додаткових витратах на дитину. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , однак відповідач не сплачує аліменти. Загальна сума заборгованості по сплаті аліментів станом на 05.02.2024 року становить 168502 гривень. Відповідач більше семи років не спілкується з дитиною, не надає матеріальну допомогу на її утримання, фактично за власною ініціативою відмовився від виконання батьківських обов`язків. Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки, яка створила належні умови для проживання, та її розвитку, батько жодного разу доньку не відвідував. Вищевикладені обставини стали підставою звернення з даним позовом до суду.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Сивова Яна Віталіївна до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Мелітопольської міської ради Запорізької області, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сивової Яни Віталіївни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішити питання щодо судових витрат.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції оцінюючі зібрані докази, безпідставно дійшов висновку про недоведеність фактів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, та можливості відновлення стосунків з дитиною, не прийняв до уваги пояснення дитини, натомість дослухався висновків органу опіки та піклування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка по справі ОСОБА_1 та відповідач по справі ОСОБА_2 є батьками малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області.

11.08.2017 року рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2018 року з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 вересня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року надано дозвіл на одноразовий тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України до Єгипту у супроводі матері ОСОБА_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили по 01 червня 2019 року.

Відповідно до довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, наданої державним виконавцем Мелітопольського відділу ДВС у Мелітопольському районі Запорізької області станом 01.12.2021 року, заборгованість зі сплати аліментів з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_1 станом на 01.12.2021 складає 51613,79 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за зведеним виконавчим провадженням сума боргу ОСОБА_2 по аліментам станом на березень 2025 року складає 261700,91 грн.

З повідомлення дізнавача Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області від 23.09.2021 року вбачається, що за зверненням ОСОБА_2 сектором дізнання Мелітопольського РУП ГУНП в Запорізькій області 25 травня 2021 року внесено відомості до ЄРДР за номером 0000253 за ознаками кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. На даний час дане кримінальне провадження знаходиться в проваджені та перебуває в Мелітопольській окружній прокуратурі. З вказаного витягу вбачається, що ОСОБА_1 шляхом підробки документів зняла з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , їх спільну дитину ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, затвердженого протоколом засідання комісії від 08.01.2025 року №1, орган опіки та піклування - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, в судовому засіданні, в присутності психолога, було допитано малолітню дитину ОСОБА_3 , яка пояснила, що вона знає, що десь існує її батько, вона його не бачила, по телефону не спілкується, будь-якого зв`язку з ним не підтримує, подарунки від нього відсутні. Вказала, що він для неї чужа людина, знайомитись з ним не бажає.

Відповідач ОСОБА_2 висловлював бажання спілкуватися з дитиною, має намір на відновлення відносин з нею, відтак суд першої інстанції вважав, що родинний зв`язок між батьком і дитиною можливо відновити, а тому не вбачав доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та її представником не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини. Також позивач та її представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач по справі дійсно не приймає участі у вихованні дитини через виниклі неприязні відносини між ним та матір`ю та через те, що наразі дитина з матір`ю перебуває за кордоном, однак відповідач досі не втратив інтересу до доньки та, як зазначено ним самим та представником, має намір налагодити із нею відносини. Посилання сторони позивача на фактичне перешкоджання відповідачем розвитку дитини, про що, на думку позивача, свідчить рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10.07.2018 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, на думку суду, не вказує на підставу для позбавлення його батьківських прав, оскільки, як вбачається із змісту самого рішення суду, відповідач обґрунтовував свою позицію саме хвилюванням щодо неповернення дитини з-за кордону. Доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще, та наявності у його діях вини, позивачка не надала.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції, зважуючи на наступне.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі собою встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають у тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20) зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18, від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22, від 01 серпня 2024 року у справі № 366/52/21).

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів, на яку посилалась позивач у позові не може бути самостійною підставою для позбавлення відповідача батьківських права і не свідчить у повній мірі про ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 16.01.2019р. у справі №465/3694/14-ц, від 20.03.2019 у справі №199/2403/18, від 23.04.2020 року у справі №420/1075/17.

Як вірно виснував суд першої інстанції, матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини, зазначав, що намагатиметься спілкуватися з дитиною, підтримувати родинний зв`язок, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності та доцільності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Сивової Яни Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

судді: Г.С. Подліянова

О.З. Поляков