КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/6942/20 Головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетнікова Світлана Іванівна, про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетнікова С.І., про визнання права власності.

Позов обґрунтувала тим, що 05 вересня 2000 року під час її спільного проживання без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Із заявами про прийняття спадщини після його смерті, до складу якої увійшла в тому числі й вказана квартира, звернулись відповідачі.

Посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_7 , оскільки була набута за договором купівлі-продажу під час їх спільного проживання і перебування у фактичних шлюбних відносинах, позивачка вважала, що згідно з вимогами закону має право на 1/2 частку квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі рішенням, позивачка через представника - адвоката Панченко А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наявним в цій доказам, що досліджувалися в процесі судового розгляду.

Зокрема, на підтвердження обставин, що підлягали доказуванню у справі № 761/6942/20, позивачкою надано, а судом досліджено наступні докази:

фотознімки, зроблені у період з 1997 року по 2005 рік, якими підтверджувалося, що у вказаний період ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мали взаємовідносини, притаманні подружжю (проживали в одному помешканні, мали спільний побут, вели спільне господарство), тобто були членами однієї сім`ї;

трудову книжку ОСОБА_1 із записами за 1998-2006 роки, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, якими підтверджувалася трудова діяльність позивачки у період придбання спірної квартири та наявність у неї постійного доходу від такої діяльності;

договір купівлі-продажу квартири від 10 червня 2000 року, яким підтверджено продаж квартири АДРЕСА_2 , належної, зокрема позивачці на праві спільної часткової власності. У вересні 2000 року кошти від продажу вказаної квартири були використані для придбання спірної квартири АДРЕСА_1 .

При цьому факт використання для придбання спірної квартири коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2 , підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Також, окрім досліджених судом фотознімків, показаннями всіх свідків, допитаних 12 лютого 2025 року в тому числі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , підтверджено проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 однією сім`є в період придбання спірної квартири.

Отже, надані позивачкою докази в сукупності підтверджували, що у період придбання спірної квартири вона проживала з ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також мала дохід від трудової діяльності та від продажу належного їй та її матері майна, який було вкладено в придбання квартири АДРЕСА_1 .

Зазначені докази були належними та допустимими, а отже викладені в них обставини мали враховуватися судом при вирішенні спору.

Натомість, відповідачі не довели належними і допустимими доказами, що в період придбання спірної квартири у ОСОБА_7 був дохід, достатній для оплати її вартості. Останній в період їх спільного проживання з позивачкою часто був безробітним та жодного доходу не мав, а тому сімейний бюджет формувався в основному за рахунок доходів ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина оскаржуваного рішення взагалі не містить обґрунтування причин відхилення письмових доказів, наданих для підтвердження наявності у позивачки в період спільного проживання з ОСОБА_7 доходу від її індивідуальної трудової діяльності, а також від продажу належної їй на праві власності квартири.

Відповідачка ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Коновал О.В. надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні щодо застосування до відносин сторін чинного на час їх виникнення Закону України «Про власність», є обґрунтованими і такими, що відповідають загальному принципу дії закону у часі.

Так, до відносин сторін застосовано законодавство, яке діяло до 01 січня 2004 року та яким не було передбачено встановлення як самого факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, так і правових наслідків такого проживання.

Факт трудової участі позивачки у придбанні майна та укладенні договору купівлі-продажу згідно із Законом України «Про власність» не доведено, які і не доведено твердження щодо спільного придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_7 квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також відзив на апеляційну скаргу надійшов від відповідача ОСОБА_2 , який погоджується із доводами апеляційної скарги і просить її задовольнити.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Панченко А.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її вимоги.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Коновал О.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції на підставі матеріалів справи встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_7 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І. заведено спадкову справу № 7/2019. Спадкоємцями за законом, які звернулись із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 , є його батько ОСОБА_13 , дружина ОСОБА_3 , сини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер один зі спадкоємців - ОСОБА_13 , після смерті якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І. заведено спадкову справу № 16/2021. Спадкоємцями за законом, які звернулись із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_13 , є його донька ОСОБА_6 та онук ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута саме внаслідок спільної праці її та ОСОБА_7 , а не за особисті грошові кошти останнього. Також суд вказав, що з показань допитаних в судовому засіданні свідків не може прийти до висновку про набуття спірної квартири саме внаслідок спільної праці позивачки та ОСОБА_7 .

Колегія суддів в загальному погоджується із висновками місцевого суду про недоведеність позовних вимог про визнання права власності на частину квартири з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Тобто, для вирішення спору суд першої інстанції насамперед має встановити фактичні обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, після чого визначити зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як вбачається із позовної заяви , предметом спору є квартира АДРЕСА_1 . Підставою для визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири ОСОБА_1 зазначено набуття цієї квартири нею та ОСОБА_7 за спільні кошти.

Отже, для вирішення даного спору суд мав встановити якими доказами позивачка доводить свої вимоги, а саме факт набуття ОСОБА_7 вказаної квартири у вересні 2000 року, підставу набуття, належність цієї квартири ОСОБА_7 на праві власності на день його смерті.

Рішення суду першої інстанції в його мотивувальній частині не містить фактичних обставин, встановлених судом щодо належності ОСОБА_7 на праві власності спірної квартири.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Таким чином, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів перевірила матеріали справи і встановила, що позивачкою не подавалось до суду доказів, на підставі яких суд мав встановити набуття ОСОБА_7 у власність квартири на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2000 року, а також доказів належності йому спірної квартири на час його смерті.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що вона не володіє правовстановлюючими документами на квартиру, оскільки вони перебували у ОСОБА_7 .

З метою отримання цих документів позивачка просила суд витребувати у приватного нотаріуса Решетнікової С.І. копію спадкової справи, заведеної щодо майна ОСОБА_7 .

Суд задовольнив клопотання позивачки, витребував матеріали спадкової справи, які були надані нотаріусом і приєднані до матеріалів справи.

Проте у матеріалах спадкової справи також відсутні докази належності спадкодавцю ОСОБА_7 на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_13 - адвокат Полонський О.Ю. визнавав факт купівлі ОСОБА_7 спірної квартири, зазначивши її вартість у розмірі 12 000 доларів США. При цьому у відзиві не зазначалась дата набуття цієї квартири у власність і джерело інформації про цю угоду.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Коновал О.В. у своєму відзиві на позовну заяву вказувала, що придбання спірної квартири було здійснено на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2000 року. Водночас у відзиві не зазначено джерело інформації ОСОБА_3 щодо наявності такого договору, договір купівлі-продажу квартири до відзиву не був долучений, хоча ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_7 на день його смерті і могла мати у розпорядженні оригінал відповідного правочину.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів вважає, що обставини належності особі нерухомого майна на праві власності можуть бути підтверджені лише певними засобами доказування, зокрема правовстановлюючими документами на це майно, і не можуть підтверджуватись поясненнями учасників справи в заявах по суті справи.

Оскільки позивачка не надала суду документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_7 на спірну квартиру, та не просила суд про витребування цих документів в осіб, у яких вони перебувають або можуть перебувати, у суду першої інстанції були відсутні підстави перевіряти доводи ОСОБА_1 щодо спільного набуття квартири у власність разом із ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції зауважує, що наявні у справі матеріали не давали суду змоги встановити дату набуття квартири у власність і вартість квартири на час її набуття. Так як наведені вище обставини не доведені і не встановлені під час розгляду справи, суд не міг перевірити доводи позивачки щодо того, скільки особистих коштів вона вклала в придбання спірної квартири.

Крім того, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження належності вказаної квартири на праві власності ОСОБА_7 на час його смерті, включення її до спадкової маси та, відповідно, належності відповідачів у даній справі.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності обставин, які мають суттєве значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.

Приведені представником позивачки в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів, які відсутні в матеріалах справи, незгоди з висновками суду по оцінці інших доказів у справі та особистого тлумачення норм закону, а саме КпШС України, Закону України «Про власність» та ЦПК України в частині змагальності і диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивачки, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній