У Х В А Л А

Іменем України

11 вересня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про відмову від позову у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сочка Віталій Іванович на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 серпня 2024 року, ухвалене суддею Бедьо В.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії, визнання права володіння та користування земельною ділянкою на умовах оренди, визнання договору оренди таким, що діє

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії, визнання права володіння та користування земельною ділянкою на умовах оренди, визнання договору оренди таким, що діє.

Позов мотивує тим, що 20.01.2003 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житко О.І., та зареєстрований у реєстрі за №100.

Відповідно до даного договору орендодавець надав в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 6,22 га сільськогосподарських угідь, яка знаходиться на території Сюртівської сільської ради Ужгородського району та належить орендодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗК №030179, виданого Ужгородською райдержадміністрацією 19.11.2002 на підставі розпорядження голови Ужгородської райдержадміністрації №277 від 08.08.2002 і зареєстрованого в Книзі записів Державних актів за №897.

Даний договір 03.02.2003 начальником відділу земельних ресурсів Ужгородського району Поповичем М.В. зареєстровано у книзі реєстрації договорів оренди зелі за №6.

В подальшому онуком та спадкоємцем ОСОБА_4 ОСОБА_3 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :10:014:0040.

01.02.2023 ОСОБА_1 виявив, що право власності на вказану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2022, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Деяк К.К., зареєстрованого у реєстрі за №2010, набув ОСОБА_5 .

27.06.2023 року ОСОБА_1 виявив, що на підставі договору дарування від 01.04.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Деяк К.К., зареєстрованого у реєстрі за № 522, власником земельної ділянки є ОСОБА_2 .

27.07.2023 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до ОСОБА_2 з проханням надати йому як орендарю земельної ділянки реквізити для сплати орендної плати.

03.08.2023 вказаний лист було отримано ОСОБА_2 .

У зв`язку з ненаданням реквізитів для сплати орендної плати та виходячи із заперечення ОСОБА_2 права оренди ОСОБА_1 земельної ділянки, що випливає також з його відзиву на позов у справі №308/11997/23, предметом якої є переведення прав та обов`язків покупця вказаної земельної ділянки, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування та її витребування, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сочка В.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції не обґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та процесуального права.

У своїх доводах посилається на те, що судом першої інстанції помилково взято за основу саме положення Закону України «Про місцеве самоврядування» у зв`язку з чим суд дійшов помилкових висновків щодо засвідчення договору оренди саме державним органом Сюртівською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області.

У даному випадку, слід керуватися положення Земельного Кодексу України, оскільки такий на момент вчинення правочину був дійсний та має вищу юридичну силу, ніж Закон України «Про місцеве самоврядування». Кодекс передбачав окремі повноваження сільських рад у сфері земельних відносин виключно щодо земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів та не наділяв сільські ради повноваженнями здійснювати державну реєстрацію договорів земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів.

Державна реєстрація здійснена 03.02.2003 відділом земельних ресурсів Ужгородського району та проведена уповноваженим на те органом, у межах його повноважень та відповідно до чинного на той час законодавства, а тому договір оренди є дійсним.

11 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову, яку мотивує тим, що спір між сторонами вирішено в позасудовому порядку. Наслідки відмови від позову їй зрозумілі. Також просить повернути 50% судового збору сплаченого ним при поданні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви, колегія суддів приходить до висновку про задоволення такої.

Згідно з ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач має право відмовитися від позову на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Частиною 1 п. 4 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Згідно з ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Таким чином, оскільки позивач відмовляється від позову, така відмова є добровільною та відповідає волі позивача, прийняття відмови від позову не порушує прав інших осіб, то її слід прийняти, а рішення суду визнати нечинним, та закрити провадження у справі.

Приписами ч. 2 статті 142 ЦПК України регламентовано, що у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

За наведених обставин, ОСОБА_1 необхідно повернути з державного бюджету 1 932,48 грн, що становить 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, згідно квитанції ID:1572-1728-8131-4691 від 03.10.2024.

Керуючись ст.ст. 206, 255, 373, 374 і 381 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії, визнання права володіння та користування земельною ділянкою на умовах оренди, визнання договору оренди таким, що діє, прийняти.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 серпня 2024 року визнати нечинним, а провадження в справі закрити.

Повернути із Державного бюджету 50% судового збору, що становить 1 932,48 грн ОСОБА_1 сплаченого ним згідно квитанції ID:1572-1728-8131-4691 від 03.10.2024 за подання апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рушення.

Повний текст ухвали складено 11 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: