КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9266/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

установив:

У грудні 2022 року АТ «КБ «Приватбанк» звернулося до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 22 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Тарифами, які містяться на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг на підставі яких, відповідач при укладенні договору про надання банківських послуг дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг воно виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Взяті на себе зобов`язання, щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та інших витрат, відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконала, тому станом на 07 грудня 2022 року у неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі - 55822,06 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 47975,14 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 7846,92 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн., нарахована пеня - 0,00 грн., нараховано комісії - 0,00 грн.

З підстав стягнення кредитної заборгованості воно і звернулося до суду із даним позовом.

Просило суд, стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 22 грудня 2010 року у розмірі - 55822,06 грн. станом на 07 грудня 2022 року, а також судові витрати у розмірі 2481 грн.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року зазначений вище позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 22 грудня 2010 року в загальній сумі 47975,14 грн., а також судові витрати в сумі 2132,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

31 липня 2024 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року скасовано та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року позов АТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 22 грудня 2010 року у розмірі 47975,14 грн. та судовий збір у розмірі 2134 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що положення п. 1.1.6.10.1 Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку передбачають звільнення сторін від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором у разі настання форс-мажорних обставин.

При прийнятті рішення судом першої інстанції не було враховано настання двох форс-мажорних обставин (встановлення карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та введення Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану, одне з яких до цього часу не припинило свою дію, які підпадають під визначення форс-мажорних в тлумаченні положень п. 1.1.6.10.1 Умов та які не дозволяють їй виконати свої зобов`язання перед позивачем.

При цьому, ані у позові, ані у своїх поясненнях, наданих суду в ході розгляду справи, позивач жодного разу не згадав про положення п. 1.1.6.10.1 Умов, які власноруч прописав.

Стверджує, що обставини, в яких опинились вона і її сім`я, і про які тепер з матеріалів справи достеменно відомо і суду, і позивачу, підпадають під визначення форс-мажорних і, на підставі положення п. 1.1.6.10.1 Умов, вона повинна бути звільнена від майнової відповідальності за невиконання зобов`язань, яке викликано факторами непереборної сили (форс-мажорними обставинами).

Просила суд, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Також, просила суд, допустити поворот виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року.

На вказану апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що сторони домовились про обов`язок повідомити про обставини форс-мажору, а у випадку недотримання стороною положення такого пункту Умов та Правил надання банківських послуг, така сторона позбавляється права посилатись на наявність обставин «форс-мажору».

Матеріали справи не містять таких повідомлень, до апеляційної скарги їх також не додається, а тому вважає, що апелянт втратила право посилатися на обставини форс-мажору.

Вказує, що форс-мажор не звільняє від виконання самого зобов`язання. Предметом же спору у даній справі є стягнення основної заборгованості за договором, строк повернення якої настав.

Наголошує, що хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують наявні в матеріалах справи докази наявності заборгованості за кредитним договором та розміру заборгованості.

Відповідачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження звільнення від виконання грошового зобов`язання або неможливість його виконання.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

На вказаний відзив ОСОБА_1 надала відповідь, в обґрунтування якої зазначила, що вона в суді першої інстанції надала вичерпні пояснення, щодо відсутності у неї можливості повідомити банк про настання форс-мажорних обставин через знаходження у напівоточенні, на межі фізичного існування.

Просила суд, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що22 грудня 2010 року з метою отримання банківських послуг

ОСОБА_1 звернулася до ПАТ«КБ «ПриватБанк», яке змінило своє найменування на АТ «КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг № б/н від 22 грудня 2010 року.

Із вказаної анкети-заяви встановлено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

На підставі вказаного договору відповідачу відкрито картковий рахунок із встановленим кредитним лімітом.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки 25 жовтня 2012 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 15000 грн., який згодом було збільшено до 50000 грн. та в кінцевому результаті 18 січня 2022 року зменшено до 48059,81 грн.

Відповідно до довідки, наданої банком, ОСОБА_1 було надано наступні кредитні картки:- № НОМЕР_1 , дата відкриття - 27.04.2007, строк дії 06/14, тип - картка «Універсальна»;- № НОМЕР_2 , дата відкриття 25.10.2012, строк дії 07/16, тип - картка «Універсальна Gold»;- № НОМЕР_3 , дата відкриття - 01.08.2016, строк дії 09/18, тип - картка «Універсальна Gold»;- № НОМЕР_4 , дата відкриття - 19.02.2018, строк дії 09/21, тип - картка «Універсальна Gold».

Із виписки за кредитним договором №б/н за період з 27 квітня 2007 року по 08 грудня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 користувалася наданими банком кредитними коштами у власних потребах, частково вносила кошти на погашення заборгованості за кредитом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено існування обставин (не самих по собі, а для даного конкретного випадку), які б перешкодили їй виконати зобов`язання, щодо сплати заборгованості за договором про надання банківських послуг від 22 грудня 2010 року.

Тобто, відповідачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між обставинами непереборної сили, на які вона посилається, та неможливістю належного виконання нею свого зобов`язання за договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за відсотками, проте наявні обґрунтовані підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості за фактично отримані грошові кошти (тіло кредиту) у розмірі 47975,14 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №б/н від 22 грудня 2010 року станом на 07 грудня 2022 року становить: 55822,06 грн., з яких:47975,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту; заборгованість за простроченими відсотками - 7846,92 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 0,00 грн., нарахована пеня - 0,00 грн., нараховано комісії - 0,00 грн.

Разом з тим, позивачем долучено до матеріалів справи виписку по картковим рахункам відповідача станом на 08 грудня 2022року, з якої вбачається користування ОСОБА_1 кредитними коштами.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Окрім вказаного, у матеріалах справи містяться довідки про видані кредитні картки, що підтверджує факт отримання ОСОБА_1 - № НОМЕР_1 , дата відкриття - 27.04.2007, строк дії 06/14, тип - картка «Універсальна»; - № НОМЕР_2 , дата відкриття 25.10.2012, строк дії 07/16, тип - картка «Універсальна Gold»; - № НОМЕР_3 , дата відкриття - 01.08.2016, строк дії 09/18, тип - картка «Універсальна Gold»; - № НОМЕР_4 , дата відкриття - 19.02.2018, строк дії 09/21, тип - картка «Універсальна Gold».

Виписка по картковому рахунку, що є первинним обліковим документом, підтверджує факт користування відповідачем кредитною карткою, зазначеною у Довідці про видані картки, а також факт використання кредитних коштів, з огляду на що, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту підлягають задоволенню, оскільки така сума є підтвердженою належними та допустимими доказами у справі.

До того ж, як убачається з матеріалів справи, відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснювала дії, щодо проведення її активації, користувався карткою, отримувала кредитні кошти, змінювала розмір кредитного ліміту, що також підтверджується випискою з рахунку.

З боку відповідача (позичальника) не надано належних і допустимих доказів стосовно того, що підпис на заяві-анкеті їй не належить, а також те, що вона не користувалася за допомогою кредитної картки кредитними грошовими коштами.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, за відповідачем станом на 07 грудня 2022 року рахується заборгованість за тілом кредиту у сумі 47975,14 грн.

Водночас, належних та достовірних доказів погашення заборгованості за кредитною картою відповідач суду не надала, таку заборгованість не спростувала, контррозрахунку заборгованості не зробила.

Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, щодо неможливості виконання зобов`язань за кредитним договором через форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме повномасштабну агресивну війну російської федерації проти України та введення на території України воєнного стану, колегією суддів до уваги не приймаються.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин. Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності судам необхідно встановити, які саме зобов`язання за договором були порушені/невиконані та причину такого невиконання. Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання цивільного зобов`язання. Верховний Суд у своїх висновках наголошував, що сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань. Обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання рішення та військовими діями. Разом з тим, відповідач належними та допустимими доказами не довела наявності зв`язку між неможливістю виконання нею своїх зобов`язань за кредитним договором та введенням воєнного стану на території України внаслідок широкомасштабного російського вторгнення.

Крім того, відповідно до ст. 617 ЦК України, форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання.

Це також узгоджується із загальновідомим принципом міжнародного публічного права, який дійшов до нас у незмінному вигляді ще з Римського права й закріплений у ст. 26 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів» 1969 року (ратифікована Україною 14.05.86), а саме: «кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись» (pacta sunt servanda). Цей самий принцип закріплено ст. 1 Закону України «Про міжнародні договори України» щодо публічного права, а також він міститься у ст. 629 ЦК України, якою встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами щодо приватного права.

Саме цих негативних наслідків невиконання зобов`язання (відповідальності) можна уникнути внаслідок форс-мажору. Проте, як вже зазначено вище, форс-мажор не звільняє від виконання самого зобов`язання. Предметом же спору у даній справі є стягнення основної заборгованості за договором, строк повернення якої настав.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивач не заявляв до стягнення сум відповідальності (процентів за простроченою ставкою та штрафи/пеня), а тільки тіло кредиту і проценти за поточною ставкою, а відповідно до ст. 617 ЦК України форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання.

Щодо вимоги апеляційної скарги про поворот виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 444 ЦПК України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він:1) закриває провадження у справі;2) залишає позов без розгляду;3) відмовляє в позові повністю;4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Як вбачається, ОСОБА_1 оскаржує рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року, заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року не переглядалося судом апеляційної інстанції, а тому питання про поворот його виконання не може бути вирішено судом.

Крім того, апеляційний суд дійшов до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року та відсутність підстав для його скасування (відмови у позові повністю) чи задоволенні позовних вимог в меншому розмірі.

Отже, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування ухваленого у цій справі законного та обґрунтованого рішення, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба