Справа № 274/3675/24 Провадження № 2/0274/145/21
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
16.09.25 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Руденченко В.С.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представниками якого є ОСОБА_2 ,
провизнання майна спільною сумісною власністю, виділ в натурі 1/2 частини будинку, що є у спільній сумісній власності,
ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , та виділити йому з вказаного житлового будинку в натурі 1/2 його частину, а саме приміщення 1-5, 1-6, сарай літню кухню Б-1, а ОСОБА_3 решту приміщень, та визнати на них право власності за кожним із них.
Позов обґрунтований тим, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти побудували житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 . На даний час між ними склалися неприязні стосунку, які перешкоджають ОСОБА_1 користуватися житловим будинком.
ОСОБА_3 своєї позиції щодо предмета спору у порядку, встановленому нормами Цивільного процесуального кодексу України, не повідомила.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 22.01.1977 р. зареєстрували шлюб, який рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.03.2019 р. у справі № 274/3624/18, яке набрало законної сили, розірвано, що підтверджується цим рішенням (а. с. 13).
ОСОБА_3 видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 13.01.1987 р., яким посвідчено, що жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_3 (а. с. 14).
Будинок складається з приміщень 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, погребу а, ганку а1, сараю літньої кухні Б-1, сараю Г-1, сараю Д-1, колодязю питного № 1, що підтверджується планом будинку, журналом внутрішніх обмірів та розрахунків площ будинку, характеристикою будинку (а. с. 17, 18, 19).
Законодавством України, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, презюмувалося, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Так, відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
У матеріалах справи відсутні будь-яких докази, які б вказували, що майно, яке стосується спору (житловий будинок), не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому Суд вважає, що це майно є їхньою спільною сумісною власністю.
Враховуючи викладене, позов в частині вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , підлягає задоволенню.
Суд зазначає, що ОСОБА_1 не заявлено позовної вимоги про поділ майна колишнього подружжя, а заявлена вимога про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності його та ОСОБА_3 , тому Суд, вирішуючи спір, не застосовує норми законодавства України, які регулюють правовідносини поділу майна колишнього подружжя, а застосовує норми, які регулюють правовідносини виділу у натурі часки із майна, що є у спільній сумісній власності.
Згідно з частиною першою статті 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
Частиною другою статті 370 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б вказували, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , є різними, тому Суд виходить з того, що ці частки є рівними.
Частиною третьою статті 370 Цивільного кодексу України встановлено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Частиною другою статті 364 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Таким чином ОСОБА_1 має право на виділ йому у натурі 1/2 частки із житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .
Однак з висновку експертів за результатами проведення судової комісійної будівельно-технічної експертизи від 21.01.2025 р. № Т836/01-2005 (далі Висновок експертів від 21.01.2025 р.) вбачається, що такий виділ не є можливим, можливі наступні варіанти виділу ОСОБА_1 часток у праві спільної сумісної власності на будинок: Варіант № 1 38/100 , Варіант № 2 49/100, Варіант № 3 34/100 (а. с. 71 100).
ОСОБА_1 просить виділити йому у натурі приміщення 1-5, 1-6, сарай літню кухню Б-1, такий виділ за Висновком експертів від 21.01.2025 р. є можливим (Варіант № 1), у такому разі розмір частки складатиме 38/100, при цьому це є єдиний варіант виділу, який не потребує проведення ремонтно-будівельних робіт (такі роботи передбачені у Варіанті № 2 та Варіанті № 3).
За таких обставини ОСОБА_1 має право на одержання від ОСОБА_3 грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка йому не виділятиметься (12/100), але така компенсація може бути йому надана лише за його згодою.
У заяві від 15.08.2025 р. ОСОБА_1 просить "різницю в долях стягнути з відповідачки на його користь" (а. с. 116), що розцінюється Судом як його згода на одержання від ОСОБА_3 грошової компенсації вартості його частки, яка йому не виділятиметься.
Вартість такої частки становить 84 495,00 грн., що підтверджується Висновком експертів від 21.01.2025 р.
Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з ухваленням рішення про стягнення на його користь з ОСОБА_3 грошової компенсації його частки, яка йому не виділятиметься, у розмірі 84 495,00 грн.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 17 350,34 грн. (сплачений судовий збір 3 011,54 грн., та витрати, пов`язані з проведенням експертизи 14 338,80 грн. (а. с. 4, 5, 42 43, 70, 110).
Керуючись статтями 258, 259 та 263 265 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити.
2. Визнати житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
3. Виділити ОСОБА_1 у натурі частку із житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , а саме приміщення 1-5, 1-6, сарай літню кухню Б-1, що становить 38/100 часток, решту частку із вказаного житлового будинку, а саме приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-7, 1-8, 1-9, погріб а, ганок а1, сарай Г-1, сарай Д-1, колодязь питний № 1, що становить 62/100 часток, виділити у натурі ОСОБА_3 .
4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію його частки, яка йому не виділятиметься, у розмірі 84 495,00 грн.
5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування судових витрат грошові кошти у розмірі 17 350,34 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут