№ 201/9681/24
провадження 2/201/539/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва Анастасія Анатоліївна про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини і визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 серпня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини і визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в судовому засіданні посилаються на те, що він, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Дніпропетровську. Відповідно до свідоцтва про його народження, батьками позивача були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

13 серпня 1985 року батьки позивача розлучилися, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13 серпня 1985 року. У позивача був дід - ОСОБА_5 , батько його батька який помер у листопаді - грудні 2019 року (точніше дату позивач не пам`ятає), та є бабуся - ОСОБА_2 , мати його батька.

Відповідно до відповіді на запит КП «Дніпровське ДМБТІ» № 6135 від 29 травня 2024 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу між батьками позивач тривалий час не спілкувався з родиною свого батька. Але згодом став спілкуватися із своїм дідом - ОСОБА_5 та мав контакт із своїм батьком та бабусею, але не такий тісний як з дідом. Проте після смерті діда ОСОБА_5 у 2019 році, спілкування позивача із бабусею та батьком фактично припинилося, оскільки вони не хотіли підтримувати з ним будь-яких зв`язків, що було пов`язано з неприязню до матері позивача.

Його батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Про його смерть позивачу було невідомо, оскільки ні його бабуся ОСОБА_2 , ні будь-хто інший про смерть батька йому не повідомив. Про смерть батька позивачу стало відомо випадково лише у червні 2024 року із мережі Фейсбук, де він побачив публікацію якихось знайомих його батька, які висловлювали співчуття з приводу річниці смерті його батька - ОСОБА_3 ..

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізнався, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. його бабусі - ОСОБА_2 25 грудня 2023 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2192 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала його покійному батькові ОСОБА_3 (1/3 квартири належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, та 1/6 він успадкував після смерті свого батька (діда позивача) ОСОБА_5 ).

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України (Перша черга спадкоємців за законом) - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Тобто, в даному випадку, він (позивач) має право в порядку спадкування за законом на половину від 1/2 частини вказаної квартири, яка за життя належала його батькові - ОСОБА_3 , а саме - на 1/4 частку квартири. Однак, у зв`язку із тим, що його бабуся - ОСОБА_2 , при оформленні спадщини після смерті його батька промовчала факт наявності його, як спадкоємця першої черги, а нотаріус не прийняла заходів щодо виявлення всіх спадкоємців, а саме дітей у померлого ОСОБА_3 - все його спадкове майно було незаконно отримано його бабусею - ОСОБА_2 ..

Дізнавшись про вказані обставини, 17 червня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Арсентьєвої А.А. з нотаріально посвідченою заявою (зареєстровано в реєстрі за № 154) про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25 липня 2024 року за № 198/01-16 вказаним нотаріусом позивачу надано листа, яким йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька - ОСОБА_3 та позивачу рекомендовано звернутися до суду для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тому він змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Вважає, що він пропустив зазначений термін для подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини, а саме по причині того, що бабуся не повідомила його про смерть батька, а нотаріус попри обов`язок встановлення кола спадкоємців, не з`ясувала в Державному реєстрі актів про реєстрацію народження наявність спадкоємця першої черги, тому позивач і звертається до суду з даним позовом.

Відтак, правильним способом захисту його прав як спадкоємця першої черги, на думку позивача, є визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, оскільки після смерті батька мається два спадкоємця першої черги за законом - відповідач та він, тому спадщина має бути поділена на двох спадкоємців у рівних частках. У добровільному порядку даний спір не був вирішений, оскільки відповідачка не бажає вирішити питання мирним шляхом. Враховуючи наведене, позивач просив визначити йому. додатковий тримісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з моменту вступу

рішення у законну силу та визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом серія та номер 2192 від 25 грудня 2023 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , в частині визначення частки спадщини, а саме: щодо 1/4 частки квартири, що складається з 3-х кімнат, загальною площею 82.7 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , видане приватним нотаріусом ДМНО Арсеньєвою А.А., за реєстровим номером 2192 (номер відомостей про речове право 53096735) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, не визнала його, вказавши на відсутність поважних причин пропуску позивачем строку для подачі заяви про прийняття спадщини; передбачених законом документів про це позивач ні нотаріусу ні суду не надав, заперечували проти викладених в позові обставин, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі; правом надання відзиву на позов не скористалися, ніяких перешкод позивачу не чинили і на його власність не претендують, його права не порушують, позивач мав можливість поцікавитись життям батька, його здоров?ям, а той тяжко хворів останній час, його смерть ніхто не приховував. Передбачених законом поважних причин пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини позивач не навів і доказів про це не надав. Отже позовні вимоги безпідставні і не доведені, тому просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва А.А. та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, в своєму листі до суду вказали на те, що не заперечують проти спірного питання, їх права та інтереси не зачіпаються, просили справу розглянути без їх та рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим та не підлягаючим задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Дніпропетровську, що підтверджується повторним свідоцтвом про його народження НОМЕР_2 , виданим 25 березня 1992 року Жовтневим відділом РАГС міста Дніпропетровська, згідно актового запису № 3056 від 30 грудня 1983 року та паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 15 квітня 2000 року.

Відповідно до свідоцтва про його народження, батьками позивача були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 13 серпня 1985 року батьки позивача розлучилися, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13 серпня 1985 року. Крім того, у позивача був дід - ОСОБА_5 , батько його батька який помер у листопаді - грудні 2019 року (точніше дату позивач не пам`ятає), та є бабуся - ОСОБА_2 , мати його батька.

Відповідно до відповіді на запит КП «Дніпровське ДМБТІ» № 6135 від 29 травня 2024 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що після розірвання шлюбу між батьками позивач тривалий час не спілкувався з родиною свого батька. Але згодом став спілкуватися із своїм дідом - ОСОБА_5 та мав контакт із своїм батьком та бабусею, але не такий тісний як з дідом. Проте після смерті діда ОСОБА_5 у 2019 році, спілкування позивача із бабусею та батьком фактично припинилося, оскільки вони не хотіли підтримувати з ним будь-яких зв`язків, що було пов`язано з неприязню до матері позивача.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечеловському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03 червня 2024 року.

Позивач зазначає, що про його смерть позивачу було невідомо, оскільки ні його бабуся ОСОБА_2 , ні будь-хто інший про смерть батька йому не повідомив. Про смерть батька позивачу стало відомо випадково лише у червні 2024 року із мережі Фейсбук, де він побачив публікацію якихось знайомих його батька, які висловлювали співчуття з приводу річниці смерті його батька - ОСОБА_3 . Дана обставина підтверджується світлиною сторінки мережі Фейсбук.

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізнався, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. його бабусі - ОСОБА_2 25 грудня 2023 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2192 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала його покійному батькові ОСОБА_3 (1/3 квартири належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, та 1/6 він успадкував після смерті свого батька (діда позивача) ОСОБА_5 ).

Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України (Перша черга спадкоємців за законом) - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Тобто, в даному випадку, він (позивач), на його думку, має право в порядку спадкування за законом на половину від 1/2 частини вказаної квартири, яка за життя належала його батькові - ОСОБА_3 , а саме - на 1/4 частку квартири. Однак, у зв`язку із тим, що його бабуся ОСОБА_2 , при оформленні спадщини після смерті його батька промовчала факт наявності його, як спадкоємця першої черги, а нотаріус не прийняла заходів щодо виявлення всіх спадкоємців, а саме дітей у померлого ОСОБА_3 - все його спадкове майно було незаконно отримано його бабусею - ОСОБА_2 .

Дізнавшись про вказані обставини, 17 червня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Арсентьєвої А.А. з нотаріально посвідченою заявою (зареєстровано в реєстрі за № 154) про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25 липня 2024 року за № 198/01-16 вказаним нотаріусом позивачу надано листа, яким йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька - ОСОБА_3 , де зазначено: - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини ( п. 1 ст. 1269 ЦК України). Згідно ст. 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається із часу відкриття спадщини (з дня смерті спадкодавця). Наслідки пропущеного строку для прийняття спадщини передбачені ст. 1272 ЦК України. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Та вказаним листом нотаріуса позивачу рекомендовано звернутися до суду для визначення мені додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тому він, на його думку, змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Правове обгрунтування позивача наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч. 2 цієї статті - якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ч. З ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно до п. 24 Постанови Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008року, відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину.

Вважає, що він пропустив зазначений термін для подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини, а саме по причині того, що бабуся не повідомила його про смерть батька, а нотаріус попри обов`язок встановлення кола спадкоємців, не з`ясувала в Державному реєстрі актів про реєстрацію народження наявність спадкоємця першої черги, тому позивач і звертається до суду з даним позовом.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання, його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч. 2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Позивач вважає, що у даному випадку, звертаючись до суду за захистом своїх прав, як спадкоємець першої черги, спеціальним способом захисту його прав спадкоємця, є визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. У книзі 6 ЦК «Спадкове право» визначений ще один спеціальний спосіб захисту спадкових прав - внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, що досить часто ототожнюється у судовій практиці з визнанням такого свідоцтва недійсним. Хоча між цими двома способами захисту існує істотна різниця, невипадково вони розміщені в окремих статтях глави 89 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.

При цьому слід враховувати правову позицію Верховного Суду, який в постанові від 13 листопада 2019 року (судова справа № 758/5329/15, провадження № 61-18376св18) відзначив, що передбачений ст. 1300 ЦК порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним.

Відтак правильним способом захисту його прав як спадкоємця першої черги, на думку позивача, є визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, оскільки після смерті батька мається два спадкоємця першої черги за законом - відповідач та він, тому спадщина має бути поділена на двох спадкоємців у рівних частках. У добровільному порядку даний спір не був вирішений, оскільки відповідачка не бажає вирішити питання мирним шляхом. Враховуючи наведене, позивач просив задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Суд вважає вимоги позову не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом з`ясовано, що дійсно позивач ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Дніпропетровську. Відповідно до свідоцтва про його народження, батьками позивача були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

13 серпня 1985 року батьки позивача розлучилися, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13 серпня 1985 року. У позивача був дід - ОСОБА_5 , батько його батька який помер у листопаді - грудні 2019 року (точніше дату позивач не пам`ятає), та є бабуся - ОСОБА_2 , мати його батька.

Відповідно до відповіді на запит КП «Дніпровське ДМБТІ» № 6135 від 29 травня 2024 року ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Про його смерть позивачу було невідомо. Про смерть батька позивачу стало відомо, як він стверджує, випадково лише у червні 2024 року із мережі Фейсбук, де він побачив публікацію якихось знайомих його батька, які висловлювали співчуття з приводу річниці смерті його батька - ОСОБА_3 ..

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивач дізнався, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. його бабусі - ОСОБА_2 25 грудня 2023 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2192 на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , що раніше належала його покійному батькові ОСОБА_3 (1/3 квартири належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, та 1/6 він успадкував після смерті свого батька (діда позивача) ОСОБА_5 ).

Тобто, в даному випадку, позивач вважає, що має право в порядку спадкування за законом на половину від 1/2 частини вказаної квартири, яка за життя належала його батькові - ОСОБА_3 , а саме - на 1/4 частку квартири. Однак, у зв`язку із тим, що його бабуся - ОСОБА_2 , при оформленні спадщини після смерті його батька промовчала факт наявності його, як спадкоємця першої черги, а нотаріус не прийняла заходів щодо виявлення всіх спадкоємців, а саме дітей у померлого ОСОБА_3 - все його спадкове майно було начебто незаконно отримано його бабусею - ОСОБА_2 ..

17 червня 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Арсентьєвої А.А. з нотаріально посвідченою заявою (зареєстровано в реєстрі за № 154) про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 25 липня 2024 року за № 198/01-16 вказаним нотаріусом позивачу надано листа, яким йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька - ОСОБА_3 та позивачу рекомендовано звернутися до суду для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тому позивач і звернувся до суду з відповідним позовом. Вважає, що він пропустив зазначений термін для подачі заяви про прийняття спадщини з поважної причини, а саме по причині того, що бабуся не повідомила його про смерть батька, а нотаріус попри обов`язок встановлення кола спадкоємців, не з`ясувала в Державному реєстрі актів про реєстрацію народження наявність спадкоємця першої черги, тому позивач і звертається до суду з даним позовом.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судом з`ясовано, що позивач в передбачений законом термін офіційно не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, а тому нотаріусом і не виносилася постанова, повідомлення про відмову у вчиненні нотаріальної дії з прийняття спадщини за заповітом або видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

До приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом позивач ОСОБА_1 звернулася лише 17 червня 2024 року з метою відкриття спадкової справи після смерті батька та отримання свідоцтва про спадщину, хоча мешкав і був постійно зареєстрована в місті Дніпрі, де і мешкав батько; в видачі свідоцтва йому було відмовлено в тому числи і через пропуск шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини та відсутність документів про фактичне прийняття спадщини.

Але позивач вважає, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: не знав про смерть батька через не добрі стосунки з бабусею.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Заявляючи вимоги про визнання недійсним в частині свідоцтва про право на спадщину, визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, позивач зазначає протилежність: при визнанні судом свідоцтва про право на спадщину недійсним в частині стоїть питання про його право власності на частину спадкової квартири, а позовних вимог про право власності на цю частку від позивача немає: інакше навіщо визнавати недійсним свідоцтво, при цьому відпадає потреба в наданні додаткового строку для подачі зави про прийняття спадщини (раз уже вирішується питання про спадщину судом) і навпаки при наданні такого додаткового терміну питання права власності вирішується нотаріусом в передбаченому законом порядку і судом це питання не вирішується.

Не підлягають задоволенню похідні позовні вимоги в разі не задоволення основних вимог.

Позивач ж свої позовні вимоги не змінював, на доповнював і не уточнював, тому суд розглядає позов лише в межах заявлених вимог. Суд звертає увагу і на те, що позивача ніхто не примушував подавати вказаний позов, як це він зазначає. Він просто має право це зробити в силу закону, а не примусу. Позивач вказане визначив з власної ініціативи, не пославшись на закон.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61/21447св19).

Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців: 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із наступної причини: не знав про смерть батька, інший причин не вказано взагалі. Він не був обмежений в можливості звернутися своєчасно до нотаріальної контори і це основна причина пропуску строку для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини пропустив, а тому часу на оформлення спадщини в нього не було.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або

за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

В силу ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.

Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Згідно із ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадщину залежить від неприйняття спадщини або відмови в його прийнятті іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється в три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

Як вбачається із положень ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України , не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Позивач пропустив встановлений строк для прийняття спадщини, тому вправі звернутися до суду з позовом для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини на підставі ч. З ст. 1272 ЦК України, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому слід керуватися тим, що поважними причини у разі, коли спадкоємець не знав про відкриття спадщини, не міг прийняти спадщину у зв`язку з хворобою, перебуванням у безпорадному стані, знаходження у тривалому відрядженні, закордоном, тощо.

У позивача причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті батька не були об`єктивно непереборними та поважними, сам факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування при належному і відповідному зверненні до суду.

Вказані позивачем причини пропуску строку для звернення до нотаріуса в розумінні вище зазначеного закону не є поважними і не могли бути перешкодою для звернення позивача до нотаріальної контори з письмовою заявою про прийняття спадщини.

Отже строк на прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України був пропущений не з поважних причин.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, доводи в позовній заяві щодо того, що позивач ОСОБА_1 про смерть батька ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не знав через те того, що йому про це не повідомила його бабуся ОСОБА_2 , спростовуються також відповідними медичними документами: лікарське свідоцтво про смерть № 38 від 19 червня 2023 року, де зазначена причина смерті: «Злоякісне новоутворення легень», консультативний висновок спеціаліста від 11 серпня 2022 року, відповідно до якого констатовано діагноз ОСОБА_3 : «Рак верхньої частки правої легені після оперативного лікування ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 тривалий період часу хворів на онкологічне захворювання, переніс оперативне втручання, та тривалий період часу лікувався, про що за такий тривалий період часу були обізнані всі родичі та знайомі, що допомагали відповідачу ОСОБА_2 доглядати за сином, життям та здоров`ям якого позивач ОСОБА_1 не цікавився, жодної участі у догляді не приймав, допомоги не надавав.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 навіть не цікавився станом здоров`я померлого батька ОСОБА_3 ні в 2022 році, ні в подальшому, так як з моменту розлучення батьків 13 серпня 1985 року будь-які відносини між позивачем та батьком ОСОБА_3 , його дідом ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 не підтримувались з тих причин, що після розірвання шлюбу 13 серпня 1985 року мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вступила в новий шлюб та мала нову родину (але про це позивач не згадує).

До моменту подання даного позову позивач ОСОБА_1 , не зважаючи на проживання з померлим батьком в одному місті, не цікавився станом здоров`я, життям батька ОСОБА_3 , як і не цікавився ні станом здоров`я, ні життям відповідача - його бабусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Під час хвороби батька ОСОБА_3 жодного виду допомоги не надавав, так як жодних стосунків не підтримували тривалий період часу.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо того, що про смерть батька йому стало відомо із мережі Фейсбук лише в червні 2024 року, де знайомі його батька висловлювали співчуття, як підстава для звернення з позовом про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, є такими, що не заслуговують уваги, так як про смерть ОСОБА_3 було загально відомо всім родичам та знайомим ще 18 червня 2023 року.

Стаття 51 Конституції України визначає, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися своїх непрацездатних батьків. Утримання батьків дітьми є відповідною компенсацією за утримання і турботу, надану батьками дитині. В нормальних умовах діти добровільно помагають своїм непрацездатним батькам і турбуються про них. Проте, не можливо змусити дорослих повнолітніх дітей любити і поважати своїх батьків. Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений і в Сімейному кодексі України.

Однак, не зважаючи на вище викладене, позивач ОСОБА_1 жодним чином не підтримував стосунки з померлим батьком ОСОБА_3 , станом здоров`я, життям та побутом батька не цікавився, не зважаючи на проживання в одній місцевості. Жодного доказу поважності пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 до позовної заяви не додано.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Суд не може прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони свідчать про його обізнаність в питаннях пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, про причини та обставини вказаного.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом роз`яснені сторонам права і обв`язки, можливість надання документів та витребування доказів, але позивач цим не скористалася і наполягала на розгляді справи за наявними матеріалами.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...».

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …».

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

З урахуванням вказаного суд вважає, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для відмови у визнанні частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та в визнанні строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , пропущений позивачем ОСОБА_1 без поважної причини, а тому відсутні підстави встановлення позивачу додаткового строку для подачі заяви і прийняття спадщини за законом після смерті батька, права та охоронювані законом інтереси інших осіб не порушуються.

Отже суд вважає не можливим визнати причини пропуску терміну позивачем для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця поважними, а тому в задоволенні вимог про надання додаткового строку для подачі вказаної заяви, визнанні частково недійсним свідоцтва про право на спадщину слід відмовити.

Таким чином позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268-1270, 1272, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва Анастасія Анатоліївна про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини і визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя