КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13811/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі адвоката Храпійчука В. О., в інтересах ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Храпійчука Віктора Олександровича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Грегуля О. В.

від 10 червня 2025 року

у цивільній справі № 754/4808/25 Деснянського районного суду міста Києва

за заявою ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Київська міська рада

про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з даною заявою, в якій просила встановити факт проживання заявника разом з своїм чоловіком ОСОБА_2 по місцю його реєстрації, а саме у кв. АДРЕСА_1 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заява обґрунтована тим, що від встановлення даного факту залежить виникнення/припинення особистого майнового права заявника на прийняття спадщини.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви.

В апеляційній скарзі адвокат Храпійчук В. О., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 14 вересня 2024 року вона подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, але 16 вересня 2024 року державний нотаріус Прядко Т. А. виніс постанову про відмову, зазначивши, що вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. У постанові нотаріуса зазначається, що вона постійно проживала з померлим, але не була зареєстрована з ним за однією адресою, і тому вважається такою, що не прийняла спадщину. Апелянтка підкреслює, що саме через цю відмову їй необхідно встановити факт постійного проживання, оскільки інших спадкоємців немає, і це є єдиним способом захисту її спадкових прав.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права та висновки Верховного Суду. Вона зазначає, що постанови Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №484/747/2019, від 21.04.2021 у справі №204/2707/19, від 20.10.2021 у справі №639/7697/19 та від 08.12.2021 у справі №531/295/19, на які посилався суд, не мають відношення до її справи. Зокрема, постанови у справах №639/7697/19 та №531/295/19 стосуються встановлення факту проживання однією сім`єю не менше п`яти років, що відрізняється від її заяви. Щодо постанови у справі №204/2707/19, апелянтка зауважує, що її дата - 28.04.2021, а не 21.04.2021, як зазначив суд, і ця постанова вказує, що реєстрація не є беззаперечним доказом постійного проживання. У її справі, навпаки, потрібно встановити факт проживання, оскільки вона була зареєстрована за іншою адресою. Апелянт також посилається на постанову Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №484/747/2019, яка, на її думку, якраз закріплює позицію, що відсутність реєстрації не є доказом непроживання, якщо це підтверджується іншими доказами, наданими суду.

Для підтвердження факту спільного проживання апелянт забезпечила свідчення п`яти свідків: ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_7 ( АДРЕСА_6 ). Свідки підтвердили, що вона проживала з чоловіком у квартирі АДРЕСА_1 , хоча була зареєстрована в цьому ж будинку, але в квартирі АДРЕСА_7 . Вони також свідчили, що вона доглядала за тяжко хворим чоловіком і його батьком, ОСОБА_8 , який також проживав у цій квартирі і помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апелянт також посилається на висновок Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19, де зазначено, що місце фактичного проживання не залежить від місця реєстрації, і що реєстрація не є умовою реалізації прав; та постанову Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19-ц, яка підтверджує, що для прийняття спадщини має значення факт постійного проживання зі спадкодавцем, а якщо цей факт не підтверджено документами, спадкоємець може звернутися до суду із заявою про його встановлення.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Храпійчук В. О. підтримав апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.

Від Київської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність її представника.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення адвоката Храпійчука В. О., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що заявник з 07.09.1978 по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 22.12.2020 ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) і ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) зареєстрували шлюб 22.12.2020.

ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 (а. с. 23).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2 його батьками є ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 28.04.2000 ОСОБА_8 і ОСОБА_2 у рівних долях є власниками кв. АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 23.02.2023.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 10.06.2024.

14.09.2024 заявник звернулась до нотаріуса за прийняттям спадщини після смерті чоловіка.

Постановою державного нотаріуса від 16.09.2024 заявнику відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_2 за пропуском шестимісячного строку (ст. 1270 ЦК України), оскільки заявниця пропустила шестимісячний строк, встановлений статтею 1270 ЦК України, для її прийняття. У постанові нотаріуса зазначається, що, незважаючи на те, що ОСОБА_1 постійно проживала з померлим чоловіком на день його смерті, вона не була зареєстрована з ним за однією адресою. Через відсутність реєстрації, нотаріус не визнав факт її постійного проживання як підставу для автоматичного прийняття спадщини згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, і тому дійшов висновку, що заявниця вважається такою, що не прийняла спадщину в установлений строк.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 вказувала, що вона постійно проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_9 , на день його смерті. Заявниця стверджувала, що цей факт має юридичне значення, оскільки згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, вона вважається такою, що прийняла спадщину автоматично, і не мала необхідності подавати нотаріусу заяву.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд виходив з того, що обраний заявницею спосіб захисту спадкових прав є неефективним. Суд встановив, що заявниця, ОСОБА_1 , є спадкоємицею першої черги як дружина померлого, але їй було відмовлено у видачі спадкових документів не через те, що вона не проживала з чоловіком на день його смерті, а через те, що вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. Суд звернув увагу на постанову нотаріуса від 16.09.2024, де прямо вказано, що заявниця «постійно проживала з померлим на день смерті». Тому суд дійшов висновку, що заявниця не втратила своє право на спадщину і може реалізувати його іншим способом, передбаченим статтею 1272 ЦК України, а саме, звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Суд також послався на правові позиції Верховного Суду, згідно з якими обраний спосіб захисту має бути ефективним, тобто відповідати змісту права, що порушене. Оскільки нотаріус не заперечував факт спільного проживання, суд вважав, що встановлення цього факту судом не вирішить проблему пропуску строку прийняття спадщини. Отже, суд відмовив у задоволенні заяви, оскільки встановлення факту проживання не є достатнім для відновлення спадкових прав заявниці, і вона повинна була обрати інший, більш ефективний спосіб захисту, який відповідає характеру її проблеми.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частинами 1,2 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (ч. 1, 2 ст. 1270 ЦК України)

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем є те, що розгляд такої заяви не має бути пов`язаний з наступним вирішенням спору про право. Заявниця ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом як дружина померлого. Встановлення факту проживання не надає їй статусу спадкоємця, оскільки вона вже має цей статус. Метою встановлення факту є вирішення питання, чи вважається вона такою, що автоматично прийняла спадщину, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України.

З наданих документів убачається, що у справі наявний спір про право, що виключає можливість її розгляду у порядку окремого провадження. Це підтверджується тим, що нотаріус Прядко Т. А. винесла постанову від 16 вересня 2024 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Ця відмова є офіційним, «формально визнаним» фактом, що свідчить про невизнання права заявниці в безспірному порядку. Замість встановлення простого факту, суд був зобов`язаний вирішити, чи має заявниця переважне право на спадщину порівняно з іншими особами, що є характерною ознакою спору.

Як визначено у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 198/99/15-ц (провадження № 61-7049св22), спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Суд не надав належної оцінки матеріалам спадкової справи, які він сам витребував. Ці документи містили інформацію, яка прямо вказувала на існування інших потенційних спадкоємців, зокрема, про брата померлого, ОСОБА_10 . Це свідчить про невиконання судом своїх обов`язків щодо всебічного та повного дослідження обставин справи.

Справа не обмежується лише встановленням факту. Вона виходить за межі безспірного провадження, оскільки встановлення факту проживання безпосередньо впливає на обсяг прав інших спадкоємців. Це пов`язано з тим, що у справі наявні інші потенційні спадкоємці: ОСОБА_10 та/або Київська міська рада.

Якщо ОСОБА_1 прийняла спадщину, її частка становитиме, ймовірно, 1/4 квартири (за умови, що частка чоловіка була 1/2, яка ділиться між нею та батьком). Якщо ОСОБА_1 не прийняла спадщину, то спадкоємцями після чоловіка є ймовірно лише його батько (спадкоємець першої черги), частка якого після смерті переходить до його спадкоємців. Таким чином, у цій ситуації брат, ОСОБА_10 , може успадкувати всю спадщину. Якщо жоден з родичів не прийме спадщину, то вона може бути визнана відумерлою.

Таким чином, встановлення факту проживання заявниці прямо впливає на права інших осіб. Це підтверджує наявність спору про право, який не може бути вирішений у безспірному порядку.

Суд першої інстанції, встановивши наявність спору про право, мав діяти у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України, а не відмовляти у задоволенні заяви по суті. Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, суд зобов`язаний залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику, що його вимоги мають бути вирішені у порядку позовного провадження.

Враховуючи вищевикладені обставини, а саме відмову нотаріуса та наявність заінтересованої особи, яка може претендувати на спадкове майно, справа про встановлення факту проживання набуває ознак спору про право. Таким чином, у цій справі відсутні умови для розгляду її у безспірному порядку. Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального законодавства та правовим позиціям Верховного Суду.

Зокрема, у постанові від 02 червня 2022 року у справі №602/1455/20 Верховний Суд зазначив, що якщо у справі є спір, то вона має розглядатися в позовному провадженні. Аналогічно, у постанові від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19-ц вказується, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що можуть вплинути на спадкові права та обов`язки інших осіб.

З огляду на вищезазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 376 ЦПК України, а заява - залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 294, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Храпійчука Віктора Олександровича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 червня 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання заявника разом із чоловіком ОСОБА_2 по місцю його реєстрації, а саме у кв. АДРЕСА_1 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов