ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1490/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Онищенка Е.А., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки і піклування, Міністерство оборони України, від імені та в інтересах якого діє Південно-Східний територіальний юридичний відділ Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у березні 2025 року уточнив, до ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки і піклування, Міністерство оборони України про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

В обґрунтування позову зазначено, що з 23 жовтня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18 травня 2022 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі №333/9146/21. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 змінила місце проживання і не мешкає з дітьми. Її фактичне місце проживання наразі невідоме. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року у цивільній справі № 333/9816/24 стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини її доходів (заробітку) на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до їх повноліття. Діти мешкають разом з позивачем в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та з червня 2022 року ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дітей. Вона спілкується з ними в месенджарах, інколи зустрічається з дітьми. Вказував, що самостійно виховує та утримує дітей, створює необхідні умови для їх гармонійного розвитку, приймає участь в шкільному житті дітей. Встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей пов`язано з оформленням документів необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дітей, реєстрації місця проживання дітей, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дітей та реалізації права на відстрочку від призову на військову службу, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із вищевказаним позовом.

На підставі вищевикладеного просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_1 . Стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати при їх наявності згідно наданих платіжних документів.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - Міністерство оборони України, від імені та в інтересах якого діє Південно-Східний територіальний юридичний відділ Міністерства оборони України.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем в справі доведено належними та допустимими доказами факт самостійного виховання та утримання своїх дітей, що матір`ю дитини не заперечується. Зазначає, що неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 фактично мешкають з позивачем за адресою місця реєстрації: АДРЕСА_1 . З червня 2022 року ОСОБА_2 не приймає участі вихованні дітей, проживає окремо, фактичне місце проживання позивачу невідомо. Встановлення факт самостійного виховання неповнолітніх дітей, позивачу потрібно для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дітей, реєстрації місця проживання дітей, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дітей та реалізації права на відстрочку від призову на військову службу. Законом не визначено іншого порядку, ніж встановлення даного факту в судовому порядку.

Відповідно до відзиву н апеляційну скаргу Міністерство оборони України зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 , треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки і піклування, Міністерство оборони України, від імені та в інтересах якого діє Південно-Східний територіальний юридичний відділ Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника апеляційного суду ( а.с. 167-168, а.с. 173) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

На адресу апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вони просить розглядати справу без її участі. Зазначає, що з червня 2023 року вихованням дітей займається батько ОСОБА_1 .. Вона проживає в іншій місцевості та не має можливості утримувати та виховувати дітей ( а.с. 146).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи Міністерство Оборони України реалізувало своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду подала заяву про розгляд справи без її участі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності відповідача ОСОБА_2 та третіх осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що надані позивачем докази лише свідчать про факт проживання неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та утриманні дітей. Суд вказав, що факт самостійного виховання позивачем дітей може бути підставою (обставиною), яка підлягає доведенню під час розгляду судової справи про захист конкретних прав чи свобод позивача і не потребує додаткового попереднього його встановлення судом. Встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дітей не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позові, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача як батька, про які він зазначив у позові. Встановлення факту одноосібного виховання дитини одним із батьків не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, наприклад щодо позбавлення батьківських прав, тощо. Мати не позбавлена батьківських прав і відсутнє будь-яке рішення органу опіки і піклування щодо встановлення режиму спілкування із дітьми та участі матері в її вихованні, мати у будь-який час має право і обов`язок брати участь у вихованні дітей. Отже, відсутні підстави для висновку, що батько виховує дитину сам, оскільки таке може мати місце лише у випадку, коли мати у дітей відсутня, об`єктивно позбавлена можливості брати участь в житті дітей, або свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що з відповідно до Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 видане Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, 23 жовтня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис№1217 (а.с.10).

Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2022 року у справі №333/9146/21, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний, після розірвання шлюбу прізвища сторони не змінювали. Дане рішення набрало законної сили 20 червня 2022 року (а.с.14-16).

Від шлюбу сторони мають спільних дітей:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №889 (а.с.12);

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 видане повторно Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №579 (а.с.11).

Батько з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками Департаменту реєстраційних послуг м. Запоріжжя про реєстрацію місця проживання особи за вих. №04-21/3-224, №04-21/3-225 від 17 березня 2020 року (а.с.13) та копією паспорта громадянина України позивача (а.с.8-9).

Відповідно до Відповіді №961956 від 11 грудня 2024 року, сформованої суддею Комунарського районного суду м. Запоріжжя Ковальовою Ю.В., ОСОБА_2 17 березня 2020 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).

Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року у справі № 333/9816/24 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03 листопада 2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Дане рішення суду набрало законної сили 08 березня 2024 року (а.с.17-20).

Відповідно до Постанови головного державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сулаковим Е.І. відкрито виконавче провадження ВП №75554726, щодо виконання виконавчого листа №333/9816/23 виданий 20 березня 2024 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 в розмірі 1/3 частини її доходів (заробітку) на утримання неповнолітніх дітей (а.с.21).

Відповідно до довідок про участь батьків учениці ОСОБА_3 , учениці 10-а класу, у шкільному житті дитини від 21 травня 2024 року №01-16/140; про участь батьків учня ОСОБА_4 , учня 6-В класу, у шкільному житті дитини від 21 травня 2024 року №01-16/139, виданий лівобережним відділом освіти Запорізького академічного ліцею №23 Запорізької міської ради Запорізької області Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, діти регулярно відвідують заняття у ліцеї (у дистанційному та змішаному режимах). Діти завжди охайні, доглянуті. Батько спілкується з педагогами, цікавиться шкільним життям дітей. Мати дітей контакту із школою, де навчаються діти, на даний час, не підтримує, із вчителями, на даний час, не спілкується. Дітей до ліцею приводить і забирає батько (а.с.22,23).

Постійне офіційне працевлаштування та можливість забезпечувати ОСОБА_1 власних дітей підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України Форма ОК-5 за звітний період 1998-2025 рік (а.с.69-71).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 13.03.2025, складеного відділом районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органом опіки і піклування, проведено обстеження умов проживання за адресою позивача по справі - АДРЕСА_1 , встановлено, що за вказаною адресою проживають ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_3 (донька); житло розміщено на 2 поверсі 5-поверхового будинку, складається з 3 кімнат, кухні, коридору, сумісних санвузлу та ванної кімнати, балкону. Наявні газ, вода, електропостачання, централізоване опалення, необхідні меблі та техніка для сну, відпочинку, навчання, приготування їжі, прання, зберігання речей (а.с.97).

Відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 14 березня 2025 року за виконавчим провадженням ВП №75554726 загальна сума боргу ОСОБА_2 станом на 14 березня 2025 року складає 69116,38 грн (а.с.68).

Крім того, у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Так, свідок ОСОБА_9 зазначила, що є сусідкою позивача ОСОБА_1 , та підтвердили, що дійсно діти проживають з позивачем, батько повністю займається дітьми, створив їм належні умови. На початку війни вони всі разом виїхали на Західну Україну, потім повернулися, позивач після цього з ними не проживав, в квартирі проживала ОСОБА_12 з дітьми. Влітку 2022 вона з дітьми знову поїхала на захід України , в грудні 2022 донька повернулася , згодом-й син. В січні 2023 ОСОБА_12 знов повернулася в Запоріжжя, проживала в квартирі з дітьми, позивач з ними не проживав. В лютому-березні 2023 ОСОБА_12 знов поїхала. Також свідок зазначила, що у 2024 році вона бачила ОСОБА_12 на концерті у ОСОБА_5 . Знає, що ОСОБА_5 спілкується з мамою по телефону.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що є сусідом позивача ОСОБА_1 та підтвердив, що дійсно діти проживають з позивачем, батько повністю займається дітьми, створив їм належні умови. На початку війни вони всі разом виїхали на Західну Україну, потім діти повернулися. ОСОБА_12 свідок після 2023 року не бачив. Стосовно утримання дітей з боку відповідача свідок не обізнаний. Знає, що ОСОБА_5 спілкується з мамою по телефону.

Свідок ОСОБА_11 зазначив, що є сусідом позивача ОСОБА_1 та підтвердив, що дійсно діти проживають з позивачем, батько повністю займається дітьми, створив їм належні умови. ОСОБА_12 свідок після 2023 року не бачив.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин із метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст. 1 СК України).

Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі N 520/1185/16-ц).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Частиною першою ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. ст. 150, 151 СК України.

За приписами частини другої ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст. 30 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

У частині четвертій ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).

За таких обставин, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Частиною першою ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою ст. 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей, а саме доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказуючи на те, що мати дітей не бере участі у їх вихованні, не утримує їх, самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач вказує, що встановлення даного факту необхідно йому для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дітей, реєстрації місця проживання дітей, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дітей, отримання відстрочки від мобілізації. Зазначає, що ним здійснюється збір та підготовка документів задля отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, встановлених абзацом 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", у зв`язку із самостійним вихованням дітей віком до 18 років. Надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на вказаній підставі можливе лише за умови, якщо він самостійно виховує та утримує дітей віком до 18 років за рішенням суду. Відтак отримання ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації є неможливим у зв`язку із невстановленням у судовому порядку факту самостійного виховання та утримання ним своїх доньки та сина.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати) (а.с.11,12).

Як на підставу наявності факту самостійного виховання та утримання дочки та сина, позивач посилався на акт обстеження умов проживання від 13 березня 2025 року, складеного відділом районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як органом опіки і піклування; довідки директора Запорізького академічного ліцею №23; Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Комунарського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 14 березня 2025 року за виконавчим провадженням ВП №75554726; довідкою з Пенсійного фонду України Форма ОК-5 за звітний період 1998-2025 рік та покази свідків.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Водночас матеріали не містять належних, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували, що в питанні виховання чи утримання дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації своїх прав.

Утримання та виховання дочки та сина батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Посилання сторони позивача на покази свідків, на те, що відповідачка проживає не з ними, її місце проживання йому наразі невідоме, не спілкується з дочкою та сином, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не бере участі їх вихованні та матеріальному житті, не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому слід зауважити, що проживання одного з батьків окремо від дітей, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 дітей впливає на права та законні інтереси ОСОБА_2 , як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше. У судовому засіданні позивач підтвердив, що відповідач ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав відносно дітей. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідач не здатна виконувати батьківські обов`язки в силу об`єктивних обставин. Більш того, ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав.

Той факт, що мати проживає окремо, не знімає з неї обов`язок брати участь у вихованні дітей, та не свідчить про те, що батько виховує та утримує дітей самостійно, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Крім того, за відсутності спору між батьками з питань виховання дитини, батьки не позбавленні права укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини у порядку ст. 157 СК України.

Непереконливими є також аргументи позивача щодо потреби у встановленні таких фактів з метою захисту прав та інтересів дітей, своїх прав, реєстрації місця проживання дітей, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дітей, оскільки позивач як батько дітей та їх законний представник відповідно до закону має право без спеціальних на те повноважень та без рішення суду звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських організацій, будь-яких підприємств, установ та організацій, у тому числі дошкільних чи шкільних навчальних закладів за захистом прав та інтересів дитини та з будь-яких питань.

Щодо отримання пільг, виплат на дітей, то позивачем не надано жодного доказу про відмову йому в отриманні певних виплат чи наданні пільг, пов`язаних саме зі самостійним утриманням, вихованням дітей.

Крім того, слід критично оцінювати доводи ОСОБА_1 , що останній самостійно утримує дітей, оскільки рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 03 листопада 2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Таким чином, на матір ОСОБА_2 покладено зобов`язання щодо матеріального утримання останньої. Долучена до матеріалів справи постанова про відкриття виконавчого провадження № 75554726 не є належним доказом на підтвердження факту матеріального утримання дітей лише позивачем, адже постанова не містить інформації про наявність заборгованості.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням зазначеного та на підставі наданих позивачем доказів, колегія суддів не встановила підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що в питанні виховання чи утримання дітей, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації своїх прав.

Утримання та виховання дітей батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Разом з тим, варто наголосити на тому, що сам позивач не довів, що діти перебувають на його повному утриманні, зокрема не надав доказів, які підтверджують його доходи. Посилання сторони позивача на те, що відповідачка проживає в іншій місцевості , не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не бере участі у їх вихованні та матеріальному житті, не підтверджені належними та допустимими доказами. Покази свідків у справі також не є належними доказами ухилення відповідачки від виконання нею батьківських обов`язків, оскільки проживання одного з батьків окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дітей

Посилання в апеляційній скарзі на те, що для отримання відстрочки для проходження військової служби позивачу належить надати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не може бути підставою для задоволення такої вимоги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач перебуває на військовому обліку та є таким, що підлягає мобілізації.

Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування дочки на утриманні позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни оскарженого судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кухар С.В. Онищенко Е.А.