Номер провадження: 22-ц/813/3490/25
Справа № 492/911/24
Головуючий у першій інстанції Варгаракі С. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 21 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Арцизького районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовної заяви посилалась на те, що 10 листопада 2001 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Спільне життя з відповідачем не склалося внаслідок втрати почуття любові та поваги, різних поглядів на життя, шлюбні відносини, методи ведення домашнього господарства та виховання дитини. Шлюб носить формальний характер. Таким чином, позивачка прийшла до висновку, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу неможливе і наполягає на розірванні шлюбу, у зв`язку з чим звернулась до суду.

Позивачка в судове засідання в суді першої інстанції не з`явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити без надання строку для примирення, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання в суді першої інстанції не з`явився, клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив на позовну заяву не подав, про причини неявки суд не повідомив.

18 вересня 2024 року заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 10 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №102, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Після припинення шлюбу змінено прізвище ОСОБА_2 на дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 18 вересня 2024 року.

21 листопада 2024 року заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області (повторне) позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 10 листопада 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №102, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Після припинення шлюбу змінено прізвище ОСОБА_2 на дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211, 20 грн.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати повторне заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 21 листопада 2024 року, визначити строк у 6 місяців для примирення подружжя, за наслідками строку для примирення ухвалити рішення або про закриття провадження або про розірвання шлюбу із відповідною зміною мотивувальної частини.

Від позивачки ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін. Також повідомила суд, що від відповідача на її адресу неодноразово надходили погрози, просить розглядати справу без її участі.

В судове засідання, призначене на 04 вересня 2025 року об 13:40 год сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідковим листом та рекомендованими повідомленнями, наявними в матеріалах справи.

Від позивачки ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачу ОСОБА_1 судова повістка направлялась на повідомлену ним адресу його проживання, проте рекомендоване повідомлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки судова повістка направлялась на відому суду адресу місця проживання скаржника та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що причини, що спонукають позивачку наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення.

Апеляційний суд вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції та зазначає наступне.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване судове рішення було прийнято судом поспішно, не дослідивши всіх обставин справи, а саме просить врахувати той факт, що їхні стосунки з дружиною не перестали бути сімейними, вони продовжують проживати разом як сім`я, мають спільний побут та бюджет, а тому збереження сім`ї буде відповідати моральним засадам суспільства. Також вважає, що 23 роки спільного життя, наявність дорослої дитини є підставами для вжиття судом заходів щодо примирення і збереження шлюбу.

Колегія суддів, обставини справи, не вважає за доцільне надання сторонам строку на примирення.

Системний аналіз статті 51 Конституції України, статей 111, 112 СК України, статей 2, 240, п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Вирішуючи питання щодо надання строку для примирення подружжя слід звернути увагу на те, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Апеляційний суд приймає до уваги той факт, що із аналогічним клопотанням ОСОБА_1 вже звертався до суду під час розгляду справи в суді першої інстанції, проте позиція позивача та її бажання розірвати шлюб з відповідачем залишилось незмінним, про що вона неодноразово наголошувала у поданих заявах (а.с. 27).

Виходячи із викладеного та беручи до уваги заперечення позивачки щодо надання строку на примирення подружжю та зважаючи на той факт, що за час розгляду справи відповідачем не вживались заходи щодо примирення між подружжям, заява про надання строку на примирення є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області 10 листопада 2001 року (а.с. 7). Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 16 червня 2009 року (а.с. 8).

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є неспроможними так як вони ґрунтуються на однобічному висвітленні ОСОБА_1 відносин, які склались між сторонами та не містять обґрунтованих підстав порушень судом першої інстанції норм права.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Принцип добровільності шлюбу передбачає як право на шлюб, так і право на розірвання шлюбу, що усуває порушення прав людини та випадків можливої дискримінації.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В процесі розгляду справи мають бути встановлені істотні обставини, що мають значення для справи: взаємини подружжя, підстави для звернення до суду з відповідними вимогами, особа позивача та відповідача, причини для розірвання шлюбу, можливість примирення, за результатами дослідження чого суд має з`ясувати чи буде збереження шлюбу та подальше спільне життя суперечити інтересами подружжя.

За обставинами даної справи та як правильно було встановлено судом першої інстанції в процесі розгляду справи, вільна згода позивача на перебування в шлюбі відсутня. Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції сторона позивача наполягала на задоволенні позову про розірвання шлюбу та категорично заперечувала можливість примирення сторін.

Крім іншого, як доказ відсутності наміру щодо примирення позивачем було повідомлено про створення нової сім`ї.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 21.12.2007 за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

За обставинами даної справи позивач наполягав на розірванні шлюбу та при цьому наводив відповідні обґрунтування неможливості збереження шлюбу та підтримував своє бажання розірвати шлюб. Відповідачка не погоджувалась з таким обґрунтуванням причини розірвання шлюбу. Враховуючи те, що сторона позивача категорично заперечувала проти збереження шлюбу, в тому числі, після спливу тривалого часу з моменту винесення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу, в позивача позиція не змінилася та оскільки примушування до збереження шлюбних відносин заборонено законодавством та розцінюється як порушенням права дружини/чоловіка на особисту свободу та недоторканність, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання подружжю строку на примирення відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 21 листопада 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 16 вересня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда