КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3016/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Київ

Справа № 752/21101/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Зараз» про визнання третейської угоди недійсною,

встановив:

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача Кредитної спілки «Зараз» про визнання третейської угоди недійсною.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 12 січня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений кредитний договір № КВ-00004/01-18/2105. 04 жовтня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем кредитною спілкою «Зараз» було укладено третейську угоду.

Вважає, що третейська угода не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки позивачу не було надано для ознайомлення Регламент Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа». Всупереч ч. 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», угода не містить відомості про предмет спору, для вирішення якого сторони можуть звернутися до третейського суду.

Крім того, в спірній угоді не визначено право позивача, як сторони угоди, вільно призначати чи обирати третейських суддів, що в свою чергу суперечить ст. 14 Закону України «Про третейські суди». Просила визнати третейську угоду від 04 жовтня 2022 року недійсною.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що регламент Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» не є частиною спірної угоди та не надавався позивачу для підписання в додаток до цієї угоди, а тому спірна третейська угода укладена з порушенням вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди». Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці в третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди.

Крім того, в порушення ч. 1 та ч. 2 ст. 14 Закону України «Про третейські суди» в спірній угоді не вказано право позивача, як сторони угоди, вільно призначати чи обирати третейських суддів.

Відтак, зазначені невідповідності є порушенням вимог ст. ст. 12, 14 Закону України «Про третейські суди», при цьому ч. 7 зазначеної статті свідчить про те, що у разі недотримання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Таким чином, спеціальна норма Закону України «Про третейські суди» встановлює підстави для визнання недійсним третейської угоди, крім загальних норм, що містяться у ст. ст. 203, 215 ЦК України, що також необхідно враховувати при розгляді цієї справи.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст. ст. 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання третейської угоди недійсною, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 своїм підписом погодила її умови, зокрема і своє волевиявлення на передачу на розгляд Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» спорів, що виникають між сторонами на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах згідно із законодавством. При цьому також відсутні підстави вважати, що третейська угода не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки висновки відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 12 січня 2018 року між ОСОБА_1 та Кредитною спілкою «Зараз» був укладений кредитний договір № КВ-00004/01-18/21054, відповідно до умов якого Кредитодавець (Кредитна спілка «Зараз») надає Позичальнику ( ОСОБА_1 ) фінансовий кредит, у формі кредитної лінії з лімітом у сумі 165 000 грн, з цільовим призначенням на створення (початок), розвиток, удосконалення приватної підприємницької діяльності позичальником, в тому числі для ведення селянських (фермерських), особистих селянських (фермерських) господарств, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші нараховані суми (за наявності підстав для їх нарахування) на умовах та в строки, встановлених договором.

12 січня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець ( ОСОБА_1 ) передає в іпотеку іпотекодержателю (Кредитна спілка «Зараз»), у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за кредитним договором про надання фінансового кредиту № КВ-00004/01-18/2105 від 12 січня 2018 року, з будь-якими наступними змінами до нього щодо своєчасного повернення фінансового кредиту у формі кредитної лінії з лімітом в сумі 165 000 грн, щомісячної сплати процентів за користування кредитом, відповідно до передбаченої кредитним договором відсоткової ставки та взаємопогодженого сторонами механізму зміни відсоткової ставки (у разі наявності підстав його застосування), сплати комісій, пені та штрафу у випадках та розмірах, передбачених кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, наступне нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 , має наступний опис: кількість кімнат- дві, загальна площа 62,7 кв.м., житлова площа 32,4 кв.м.

04 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено третейську угоду.

Відповідно до п. 1 третейської угоди, спори щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішуються Постійно діючим третейським судом при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту третейського суду та законодавства України.

Відповідно до п. 3 Третейської угоди при вирішенні спору сторони користуються рівними процесуальними правами та несуть обов`язки, передбачені законодавством та регламентом Третейського суду.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У статті 2 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди.

За будь-яких обставин у разі суперечностей третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами або міститься у проспекті цінних паперів (рішенні про емісію цінних паперів), що передбачає призначення адміністратора за випуском облігацій, чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладення угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2021 року у справі № 904/4890/20, третейське застереження є власним волевиявленням сторін договору і не може розцінюватися як встановлення обмеження їх прав. Наявність дійсного третейського застереження та обов`язковість звернення до третейського суду за наявності волі на розгляд справи третейським судом, не є обмеженням прав позивача, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 55 Конституції України.

Ухилення від виконання положень пункту договору про розгляд спору в третейському суді, має розглядатися як дії, що суперечать самій ідеї Закону України «Про третейські суди», яка полягає у гарантуванні у такому випадку учасникам господарських відносин права розраховувати на швидкий та ефективний спосіб вирішення спору альтернативним шляхом (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 904/67/21). Таким чином, укладення сторонами третейської угоди є не відмовою від можливого звернення до суду, а обранням сторонами договору третейського вирішення можливого спору (спорів) як особливої форми захисту, як це зазначено в ст. 3 Закону України «Про третейські суди», завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року у справі № 910/8961/17, від 28 січня 2021 року у справі № 01/19-2020, у постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 824/77/22, третейська угода, предметом якої є не лише конкретний спір, що існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому, не суперечить приписам Закону України «Про третейські суди».

Як вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено Третейську угоду, в пункті 1 якої сторони погодили, що спори щодо правовідносин сторін, що виникають між ними на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства, вирішується Постійно діючим третейським судом при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» , відповідно до Закону України «Про третейські суди», Регламенту третейського суду та законодавства України.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Укладаючи третейську угоду, ОСОБА_1 своїм підписом добровільно погодила її умови, зокрема і своє волевиявлення на передачу на розгляд Постійно діючого третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» усіх спорів, що виникають між сторонами на підставі укладених правочинів, окрім тих, які не підвідомчі розгляду в третейських судах згідно законодавства. Зазначена угода підписана обома сторонами.

З наведеного слідує, що зміст третейської угоди свідчить про те, що сторонами було погоджено передачу на розгляд саме Постійно діючому Третейському суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» всіх спорів (крім непідвідомчих), а отже, й у тому числі спорів про стягнення заборгованості за кредитним договором, що виник між ними на підставі укладеного правочину, оскільки такі виключення в третейській угоді відсутні.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що умови третейської угоди є чіткими та не можуть бути витлумачені неоднозначно.

Дійшовши висновку про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано врахував ту обставину, що у третейській угоді сторони добровільно погодили орган, який є компетентним при вирішенні цивільних спорів між ними.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що при підписанні договору вона не була ознайомлена з регламентом Постійно діючого Третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», не впливають на чинність третейської угоди.

Обов`язку кредитної спілки додати до третейської угоди відповідний регламент, так само як обов`язку надати його позивачу, ні Законом України «Про третейські суди», ні самою третейською угодою не передбачено. Доступ до тексту регламенту Постійно діючого Третейського суду при асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» є відкритим.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 915/109/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 331/38/19 про визнання недійсною третейської угоди, «дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій не врахували тієї обставини, що у третейському застереженні сторони добровільно погодили орган, який є компетентним при вирішенні цивільних спорів між ними. Посилання позивачки на те, що при підписанні договору вона не була ознайомлена з регламентом Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, не впливають на чинність третейської угоди. Обов`язку банку додати до договору поруки (який містив третейське застереження) відповідний регламент, так само як обов`язку надати його позивачці, ні Законом України «Про третейські суди», ані самим договором поруки не передбачено. Доступ до тексту регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків є відкритим. До того ж сторони договору поруки погодили, що спори між ними підлягають розгляду на підставі чинного регламенту третейського суду.»

Як вбачається з відзиву представника Кредитної спілки «Зараз» на позовну заяву ОСОБА_1 , представник відповідача зазначає, що перед укладенням спірної угоди сторони були ознайомлені зі свідоцтвом про реєстрацію Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», Положенням та списком суддів вказаного Постійно діючого третейського суду, а також його Регламентом. Зазначена інформація перебуває у загальновідкритому доступі в мережі інтернет та відкрита будь-якій особі (https://sites.google.com/view/bona-dea-ua).

Як вбачається зі змісту Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», розміщеного на вказаному сайті та відкритому для загального доступу, Третейський суд розглядає спори за наявністю третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди між сторонами про передачу на його вирішення конкретного спору, визначених категорій або всіх спорів, що виникли або можуть виникнути між сторонами у зв`язку з будь-яким правовідношенням незалежно від того, мало воно чи ні договірний характер.

Відповідно до частин 1-2 статті 9 Регламенту, третейський суд приймає до розгляду спори за наявності письмової третейської угоди, укладеної між сторонами, про передачу до третейського суду всіх або окремих спорів, що виникають або можуть виникнути між сторонами в зв`язку з будь якими конкретними правовідносинами, незалежно від того носять вони договірний характер чи ні. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Згідно з ч. 5 статті 9 Регламенту, якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до Третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на Третейський суд, Регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа» розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди Регламенту Третейського суду застосовуються положення Регламенту.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги позивача про те, що Регламент третейського суду не був наданий їй для підпису при підписанні третейської угоди , колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини не впливають на чинність третейського угоди та не є підставою для визнання її недійсною.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що в порушення ч. 1, 2 ст. 14 Закону України «Про третейські суди» в спірній угоді не вказано про право позивача як сторони угоди вільно призначати чи обирати третейських суддів, також відхиляються колегією суддів, оскільки третейська угода є недійсною у разі порушення правил , визначених статтею 12 Закону України «Про третейські суди» - «Види і форма третейської угоди», а не статтею 14 «Призначення чи обрання третейського суду та третейських суддів».

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про третейські суди», сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів.

Відповідно до статті 13 Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації виробничих підприємств «Бона Деа», підписання третейської угоди, навіть без прямого зазначення, свідчить про те, що сторони доручають Голові Третейського суду самостійно призначити для розгляду справи третейських суддів зі списку.

З урахуванням викладеного колегія суддів суду погоджується з висновками місцевого суду, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із їх безпідставністю.

Судом першої інстанції правильно також враховані положення частини другої статті 21 ЦПК України, відповідно до якого будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г. М.

Рейнарт І. М.