Справа №: 398/2934/25
провадження №: 2/398/2071/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"16" вересня 2025 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Авраменка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Міщенко С.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Дьорка А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Олександрія в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

14.05.2025 року через систему «Електронний суд» ТОВ «Бізнес Позика» звернулось з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №471927-КС-003 від 22.10.2023 року в розмірі 38 783,72 грн та судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.10.2023 року між сторонами укладено договір №471927-КС-003 про надання кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 6 000,00 грн, строком на 24 тижні, тобто з 22.10.2023 року до 07.04.2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі від 1,15013387% в день та комісії за надання кредиту в розмірі 900,00 грн. 25.10.2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до договору №471927-КС-003 про надання кредиту від 22.10.2023 року, за умовами якої відповідач отримав кредит у сумі 3 000,00 грн, на умовах визначених в договорі №471927-КС-003 від 22.10.2023 року. Відповідач порушив умови кредитування та не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 29.04.2025 року заборгованість за кредитним договором складає 38 783,72 грн, з яких: 9 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 28 633,72 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 150,00 грн - заборгованість за комісією.

07.07.2025 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просив відмовити в задоволені позову. Відзив обґрунтовано тим, що позивач на підтвердження укладення договору надав до суду лише копії документів. Факт укладення кредитного договору №471927-КС-003 від 22.10.2023 року та отримання коштів відповідач заперечує. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеним родовими ознаками. Тобто, навіть, якби ОСОБА_1 і підписав такий договір, то сам факт підписання кредитного договору сторонами не є фактом надання коштів за таким договором. Підписання такого договору є лише правовою підставою для надання коштів. Факт отримання коштів позичальником має підтверджуватися відповідними фінансовими документами за підписом позичальника. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджували б факт отримання ОСОБА_1 від позичальника кредитних коштів, момент їх видачі, спосіб видачі. Вважає, що виписка про рух коштів по рахунку, який належить відповідачу, за період 22.10.2023 року по 07.04.2024 року не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, який може підтвердити факт надання коштів за кредитним договором №471927-КС-003 від 22.10.2023 року та додатковою угодою від 25.10.2023 року та отримання коштів. Оскільки, з виписки про рух коштів неможливо встановити від кого саме надійшли кошти 22.10.2023 року та 25.10.2023 року. ОСОБА_1 не міг належним чином бути ознайомлений з усіма умовами надання фінансових послуг ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та, що вони були йому зрозумілі, як споживачу, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства по зору та має першу групу інвалідності. Крім того, представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог щодо заборгованості за процентами, оскільки процентна ставка в розмірі 1,15013387% за кожний день користування кредитом суперечить ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Невідповідність проведених позивачем розрахунків заборгованості за відсотками вимогам законодавства є підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення відсотків в розмірі 28 633,72 грн. Щодо комісії в сумі 1 150,00 грн, то представник відповідача зазначає, що стягнення комісії необхідно врахувати, що ОСОБА_1 були надані кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до Постанови Верховного суду від 20.02.2019 року у справі №666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Верховний суд дійшов висновку про те, що кредитодавцям забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Щодо сплати судового збору представник відповідача заперечує, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом дитинства по зору та має першу групу інвалідності, а тому відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

08.07.2025 року представником позивача через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що електронний договір вважається укладеним шляхом обміну електронними повідомленнями акцептуванням позивальником оферти на укладення кредитного договору та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора. Щодо зазначеної інформації про підписання кредитного договору Позичальником/Кредитодавцем у Кредитному договорі та Візуальній формі послідовності дій клієнта щодо укладення кредитного договору, незначна відмінність у такому часі (у декілька секунд) пов`язана із затримкою між Позичальником, сервером, та веб-сайтом кредитодавця (особистим кабінетом, де укладався кредитний договір), і жодним чином не спростовує факт укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем. Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту, а відтак не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Кредитний договір, Візуальні форми послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору, а також Анкета клієнта (які є витягам з інформаційно-телекомунікаційної системи на веб-сайті Кредитодавця) є належними та достатніми доказами ідентифікації Позичальника в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію». Номер мобільного телефону та електронної адреси був вказаний відповідачем при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті під час укладення кредитного договору. На підтвердження вищезазначеного, до позовної заяви був доданий витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи Кредитодавця «Анкета клієнта», відповідно до якого Позичальником був зазначений номер мобільного телефону НОМЕР_1 та електронна адреса . Всі істотні умови договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту, строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором встановлені не у Правилах надання кредитів чи Паспорті споживчого кредиту, а у кредитному договорі, який уклав відповідач та погодився з ними. Аналогічним чином, шляхом обміну електронними повідомленнями, була укладена Додаткова угода до Кредитного договору, у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», підписана з використанням одноразового ідентифікатора «НОМЕР_4». Кредитний договір підписаний боржником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, є належними та допустимими доказами підтвердження укладення між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кревний договір між замовником/кредитором та боржником/позичальником не був би укладений. Отже, підписання договору (електронного правочину) за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує факт здійснення часткової оплати за договором №471927-КС-003 від 22.10.2023 року в розмірі 200,00 грн. Таким чином, відповідач зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, вчинив конклюдентні дії щодо визначення договору і відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позов.

09.07.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що посилання позивача на численні рішення суддів апеляційної інстанції є безпідставними. Висновки, які наведені в цих рішеннях не є обов`язковими для врахування іншими судами.

В судове засідання не з`явився представник позивача, який належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання. Представником позивача подано заяву, в якій він просив позовні вимоги задовольнити та розглядати справу у його відсутність.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дьорко А.М. позов не визнав в повному обсязі та пояснив, що відповідач в силу того, що у нього хворіла мати, яка в подальшому померла, брав в різних установах кредити, а тому не пам`ятає чи брав він кредит саме в ТОВ «Бізнес Позика». Навіть, якщо вважати що такий кредит був взятий відповідачем, то виписка про рух коштів по рахунку, який належить відповідачу, за період 22.10.2023 року по 07.04.2024 року не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, який може підтвердити факт надання коштів за кредитним договором від 22.10.2023 року та додатковою угодою від 25.10.2023 року та отримання коштів, оскільки, з виписки неможливо встановити від кого саме надійшли кошти 22.10.2023 року та 25.10.2023 року, а та обставина, що суми є тотожними не дає підстав стверджувати, що кошти надійшли саме від позивача. Крім того, заперечує проти задоволення позовних вимог, щодо заборгованості за процентами, оскільки позивач в позовній заяві вказує, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,15% за кожний день користування кредитом, що суперечить ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що з 24.12.2023 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Отже, використання ставки 1,15%, а не 1% після 24.12.2023 року є незаконним. Просить врахувати практику Європейського Суду з прав людини, оскільки якщо різними Законами встановлено розбіжності в їх тлумаченні, і якщо є сумніви щодо прав фізичної особи, то необхідно застосовувати Закони, які є більш сприятливими для неї, а тому необхідно застосовувати п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 22.11.2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Невідповідність проведених позивачем розрахунків заборгованості за відсотками вимогам законодавства є підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення відсотків. Щодо комісії в сумі 1 150,00 грн, то представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 були надані кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до Постанови Верховного суду від 20.02.2019 року у справі №666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Верховний суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону є нікчемною. За таких обставин, пункт кредитного договору про сплату комісії за надання кредитних коштів є нікчемним. Щодо сплати судового збору, то зазначив, що оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю з дитинства по зору та має першу групу інвалідності, то відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, який необхідно компенсувати за рахунок держави.

Заслухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Судом встановлено, що позивач 22.10.2023 року направив на електронну адресу відповідача пропозицію (оферту) укласти договір №471927-КС-003 про надання кредиту (а. с. 30 - 34) та відповідач о 15 год 25 хв електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_5 підписав та направив позивачу повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти договір №471927-КС-003 про надання кредиту (а. с. 25 - 29).

В цей же день, 22.10.2023 року, між сторонами укладено договір №471927-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 6 000,00 грн, строком на 24 тижні, тобто з 22.10.2023 року до 07.04.2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі від 1,15013387% в день. Зазначений договір підписаний сторонами, в тому числі відповідачем о 15 год 25 хв електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_5 та містить порядок надання кредиту та його повернення, розмір відсоткової ставки та порядок нарахування відсотків та їх сплати тощо (а. с. 35 - 39).

Крім того, 25.10.2023 року позивач направив на електронну адресу відповідача пропозицію (оферту) щодо укладання Додаткової угоди №1 до Договору №471927-КС-003 про надання кредиту від 22.10.2023 року (а. с. 19 - 20) та відповідач о 08 год 31 хв електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_4 підписав та направив позивачу повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладання Додаткової угоди №1 до Договору №471927-КС-003 про надання кредиту від 22.10.2023 року, відповідно до якої сума кредиту була збільшена на 3 000,00 грн, нарахована комісія за надання додаткової суми кредиту в розмірі 450,00 грн, тобто до 9 000,00 грн, а інші умови кредитування (відсоткова ставка, строк кредитування) залишились незмінними (а. с. 17 - 22).

Вказані дії сторін також знайшли своє відображення і в Візуальній формі послідовності дій клієнта, наданій позивачем (а. с. 14, 15 - 16).

Тобто, позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору Кредитний договір, укладений в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитодавця з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, є дійсним та рівнозначним договору в письмовій формі. Для підтвердження укладення такого договору достатньо доказів проходження позичальником процедури ідентифікації (надання паспортних даних, ІПН, телефону, email) та підписання договору шляхом введення одноразового ідентифікатора.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №671/1832/20, від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20, від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

За приписами ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

За клопотання представника відповідача судом ухвалою від 24.07.2025 року витребувано у позивача оригінали електронних доказів, які додані до позовної заяви та представником позивача надано відповідні докази в електронному вигляді з накладення електронного підпису, що в силу вищезазначених норм чинного законодавства України вважається оригіналом електронного документа (а. с. 191 - 200), а відтак відсутні підстави для застосування наслідків, визначених ч. 5 ст. 100 ЦПК України.

Отже, кредитний договір за формою, змістом та способом укладення відповідає вищезазначеним вимогам чинного законодавства України, а відтак є укладеним та обов`язковим до виконання сторонами.

Позивачем надано відповідачу кредит у розмірі 6 000,00 грн шляхом безготівкового перерахування 22.10.2023 року грошових коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_2 , що підтверджується відповідною довідкою про проведення транзакції (39797-75789-35503) та додатково надано 3 000,00 грн за додатковою угодою від 25.10.2023 року шляхом безготівкового перерахування 25.10.2023 року на платіжну картку відповідача № НОМЕР_2 , що підтверджується відповідною довідкою про проведення транзакції (39821-19201-15774) та інформацією, наданою АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК». Зокрема, з інформації банку вбачається, що банківська картка № НОМЕР_2 емітована та видана на ім`я відповідача, 22.10.2023 року і 25.10.2023 року на зазначену картку зараховано кошти в сумі 6 000,00 грн та 3 000,00 грн (а. с. 88, 89).

Зазначене свідчить про отримання відповідачем кредиту в загальному розмірі 9 000,00 грн.

Жодних доказів на спростування отримання грошових коштів в сумі 6 000,00 грн (22.10.2023 року) та 3 000,00 грн (25.10.2023 року) від позивача відповідачем не надано.

При цьому, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Така правова позиції викладена у постановах Верховного Суду від 12.12.2024 у справі № 298/825/15, від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/24252/14-ц, від 04.12.2024 у справі № 755/4205/14.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконав, здійснивши 16.11.2023 року часткову сплату комісії за користування кредитом в розмірі 200,00 грн, у зв`язку з чим станом на 29.04.2025 року заборгованість за кредитним договором складає 38 783,72 грн, з яких: 9 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 28 633,72 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 150,00 грн - заборгованість за комісією.(а. с. 44- 47).

З розрахунку заборгованості вбачається, з 22.10.2023 роду до 24.10.2023 року (3 дні) відсотки за користування кредитом нараховувались на суму кредиту в розмірі 6 000,00 грн, а з 25.10.2023 року на суму кредиту - 9 000,00 грн. При цьому, відсотки нараховувались за ставкою 1,15013387% в день та їх нарахування здійснювалось після закінчення строку кредитування, визначеного п.п. 2.3 п. 2 кредитного договору, тобто після 07.04.2024 року, що є кінцевим терміном повернення кредиту.

Доказів продовження строку кредитування в порядку, передбаченому договором, позивачем не надано.

За змістом ст. 1048 ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку надання позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

В постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

За таких обставин, нарахування відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто після 07.04.2024 року, є неправомірним.

Щодо заперечення представника відповідача стосовно розмірі відсоткової ставки, суд зазначає наступне.

На момент укладення кредитного договору між сторонами (22.10.2023 року) Закон України «Про споживче кредитування», в тому числі і ст. 8 Закону, не містив норм щодо обмеження розміру денної процентної ставки.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-IX, який набрав чинності набрав чинності 24.12.2023 року, внесено зміни, зокрема і до Закону України «Про споживче кредитування» та встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1% (ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Крім того, зазначеним Законом у розділі IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 17 такого змісту: «17. Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%».

Тобто, з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року (120 днів) максимальна денна процентна ставка не могла перевищувати 2,5%.

З урахуванням викладеного, нарахування відсотків за користування кредитом за ставкою 1,15013387% протягом строку кредитування відповідає вищезазначеним приписам чинного законодавства України, а посилання представника відповідача на необхідність обрахунку відсотків за ставкою 1% в день є безпідставним.

Отже, сума заборгованості відповідача за договором в частині заборгованості за відсотками за користування позикою підлягає перерахунку наступним чином:

- за період з 22.10.2023 року по 24.10.2023 року включно (3 дні) - 6 000,00 грн (тіло кредиту) х 1,15013387% (відсоткова ставка в день) : 100% х 3 дні = 207,02 грн;

- за період з 25.10.2023 року до 07.04.2024 року включно (166 днів) - 9 000,00 грн (тіло кредиту) х 1,15013387% (відсоткова ставка в день) : 100% х 166 днів = 17 183,00 грн,

а всього за період з 22.10.2023 року до 07.04.2024 року включно - 17 390,02 грн (207,02 грн + 17 183,00 грн).

Щодо комісії, встановленої пунктом 2.5 кредитного договору за надання кредиту в розмірі 900,00 грн та 450,00 грн відповідно до додаткової угоди №1 до Договору №471927-КС-003 від 22.10.2023 року суд зазначає наступне.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, що спростовує позицію відповідача щодо неправомірності нарахування комісії.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 000,00 грн, за відсотками за користування кредитом в розмірі 17 390,02 грн. та за комісією в розмірі 1 150,00 грн., а всього - 27 540,02 грн.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з необґрунтованістю нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 703/686/15-ц (провадження № 6-152цс17).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є особою з інвалідністю І групи, що підтверджується пенсійним посвідченням від 10.10.2012 року № НОМЕР_3 .

За таких обставин, відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд вважає за необхідне компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог (71%), в розмірі 1 719,90 грн.

Керуючись ст. 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (адреса місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411, ) заборгованість за договором №471927-КС-003 про надання кредиту від 22.10.2023 року станом на 29.04.2025 року в розмірі 27 540 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок) грн 02 коп, яка складається з:

9 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту;

17 390,02 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом;

1 150,00 грн - заборгованість за комісією.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (адреса місцезнаходження: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411, ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмір 1 719 ( одна тисяча сімсот дев`ятнадцять) грн 90 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 16 вересня 2025 року.

Суддя О.В.Авраменко