КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/3169/25 Головуючий у І інстанції Кравченко Л.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року у справі за заявою акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває вищезазначена цивільна справа.

Разом із позовною заявою представник позивача подавзаяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 , в межах ціни позову в сумі 4 024 533, 75 грн, а саме: квартиру, загальною площею 168,9 кв.м., житловою площею 81,9 кв.м., яка складається з чотирьох житлових кімнат, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначав, що між банком та відповідачем укладений кредитний договір № 014/1179/74/1082 від 29.11.2006 року, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, строком погашення до 29.11.2026 року під 14,00 % річних.

Додатковою угодою № 014/1179/74/1082/81-1-0-00/11878 від 26.02.2015 року до кредитного договору сторони домовилися змінити умови кредитування позичальника за кредитним договором у наступному порядку, встановивши, що:

-кредитор з 27.02.2015 року відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 200 000,00 доларів США (1-й транш) та 3 902 443,86 гривень (2-й транш), в рамках якої кредит в сумі 200 000,00 доларів США наданий згідно умов кредитного договору на споживчі цілі вважається 1 -м траншем кредиту, а 2-й транш кредиту в сумі 3 902 443,86 грн. надається на рефінансування заборгованості за 1-м траншем кредиту (п. 1.1 додаткової угоди)

-датою остаточного погашення 1-го траншу кредиту згідно графіку погашення кредиту та інших платежів, остаточне погашення 29.12.2036 року та 2-го траншу кредиту згідно графіку погашення кредиту та інших платежів, остаточне погашення 27.01.2037 року;

-розмір відсоткової ставки за 2-м траншем встановлюється у розмірі 19% річних;

-позичальник зобов`язався направити кошти, отримані від 2-го траншу кредиту на купівлю доларів США та погашення 1-го траншу кредиту, що й було зроблено позичальником.

В забезпечення виконання вимог кредитного договору між банком та позичальником було укладено договір іпотеки від 29.11.2006 року, предметом якого є квартира, загальною площею 93,90 кв.м, житловою 55,70 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник вказував, що банк позбавлений можливості захистити свої права та задовольнити вимоги кредитора за рахунок іпотечного майнашляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через введений в Україні мораторій.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею 168,9 кв.м., житловою площею 81,9 кв.м., яка складається з чотирьох житлових кімнат, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом заяви, заявлені вимоги мають значний розмір та враховуючи відсутність належного виконання зобов`язання, в тому числі після пред`явлення досудової вимоги, - заявлений спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є адекватним способом запобіганню можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача при виконанні судового рішення у випадку задоволення позовних вимог та недопущення відчуження цього майна під час розгляду справи (в т.ч. шляхом укладення як реальних, так і фіктивних правочинів), з метою подальшого приховання та унеможливлення його реалізації, в тому числі через органи ДВС, у випадку ухвалення рішення на користь позивача та звернення до відповідних органів із виконавчими документами.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року задоволено заяву представника позивача - Лозіни О.Ю. про забезпечення позову. Накладено арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 , в межах ціни позову в сумі 4 024 533, 75 грн., а саме:квартиру, загальною площею 168,9 кв.м., житловою площею 81,9 кв.м., яка складається з чотирьох житлових кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання остаточного рішення у справі законної сили.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 168,9 кв.м., житловою площею 81,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В доводах апеляційної скарги зазначає, що за наявності іпотечного договору, яким забезпечено виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором № 014/1179/74/1082 від 29.11.2006 року, арешт іншої належної відповідачу квартири, яка не є предметом забезпечення, порушує вимоги частини 1 статті 150 ЦПК України.

Скаржник вважає також помилковими висновки суду першої інстанції про те, що банк позбавлений можливості захистити свої права та задовольнити вимоги кредитора за рахунок іпотечного майна, через мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений умовами воєнного стану.

Звертає увагу, що пункт 5-2 розділу VІ «Прикінцевих положень» Закону України «Про іпотеку» не стосується статті 39 Закону про реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду, зупинено лише дію статей 41, 47 у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах. Іпотекодержатель має право у період з 24 лютого 2022 року на період дії воєнного стану звернутися до суду з позовом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, виконання рішення має бути зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення.

Окремо зазначає, що вартість квартири, яка передана в іпотеку банку, повністю забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором у випадку ухвалення рішення на користь позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ«Райффайзен Банк» - Науменко О.В. наводить заперечення щодо доводів скаржника, просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану. Звертає увагу апеляційного суду на те, що у зв`язку із невиконанням позичальником умов Кредитного договору на адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу про дострокове виконання боргових зобов'язань за Кредитним договором, із наданням останньому можливість добровільно врегулювати заборгованість протягом 60 днів. Невиконання позичальником умов Кредитного договору, в тому числі і після пред`явлення вимоги, свідчать про ухилення від виконання зобов`язання, що в свою чергу підтверджує наявність обґрунтованих підстав для забезпечення позову.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Півовар М.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Представник АТ «Райффайзен Банк» - Науменко О.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову у даній справі, суд першої інстанції виходив із того, що у заяві про забезпечення позову обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Також доведено, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).

Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 рокув справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21) та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач АТ «Райффайзен Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/1179/74/1082 від 29.11.2006 року в розмірі 4 024 533, 75 грн.

Встановлено також, що взабезпечення виконання вимог кредитного договору 014/1179/74/1082 між банком та позичальником було укладено договір іпотеки від 29.11.2006 року, предметом якого є квартира, загальною площею 93,90 кв.м, житловою 55,70 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/1179/74/1082 від 29.11.2006 року вже забезпечено договором іпотеки.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно, яке не є предметом іпотеки, заявник обґрунтовував неможливістю захистити свої права та задовольнити вимоги кредитора за рахунок іпотечного майна, через мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений умовами воєнного стану.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції не дав належної оцінки таким доводам позивача, в своїй ухвалі не навів мотивів вжиття заходів забезпечення позову у заявлений спосіб та не вказав на те, яким чином невжиття таких заходів, може ускладнити або навіть унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Так, ЗакономУкраїни № 2120-IX від 15.03.2022 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупинено дію статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Пункт 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» не містить статтю 39 цього Закону про реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду. Зупинено лише дію статей 41, 47 у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах.

Отже, іпотекодержатель у період із 24 лютого 2022 року на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення не позбавлений права звернутися до суду з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте виконання рішення має бути зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення.

Таким чином, мораторій на звернення стягнення на іпотечне майно не скасовує іпотечне забезпечення, не змінює правову природу забезпеченого зобов`язання і не створює для кредитора право на альтернативне забезпечення.

З пояснень, наданих представником АТ «Райффайзен Банк» в суді апеляційної інстанції встановлено, що іпотека не припинена, предмет іпотеки, а саме належна відповідачу на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , як об`єкт цивільних прав не припинила існувати в первісному стані.

Відповідач позбавлений можливості розпорядитись предметом іпотеки без згоди іпотекодержателя.

Запис про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дійсний, не скасований.

У сторін відсутній спір щодо дійсності договору іпотеки.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник має право вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Арешт як захід забезпечення позову порушує ці права, якщо він застосовується без необхідної правової підстави, без доведених ризиків та в разі його надмірності.

Також, відповідно до статті 13 ЦК України, суд при здійсненні цивільного судочинства повинен діяти справедливо, добросовісно, розумно та з дотриманням балансу інтересів сторін.

З огляду на вказане, перевіривши викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про те, що за умови наявності дійсного забезпечення виконання зобов`язання відповідача за Кредитним договором іпотекою, заявником не доведено наявності обставини, які свідчать про те, що неприйняття заходу забезпечення позову у вигляді арешту іншого належного відповідачу нерухомого майна може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а також унеможливити ефективний захист порушеного права позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Виходячи з наведеного, ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 рокувинесена з порушенням норм процесуального права: без належного аналізу ризиків; без доказів необхідності втручання у право власності; із порушенням принципів пропорційності та співмірності; з обмеженням прав особи на вільне розпорядження майном.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року скасувати.

В задоволенні заяви представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - Лозіни О.Ю. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме: квартиру, загальною площею 168,9 кв.м., житловою площею 81,9 кв.м., яка складається з чотирьох житлових кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 11 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.