КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/8523/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Ларіонової Н.М. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про зняття арешту з нерухомого майна,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив зняти арешт (архівний запис) з квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 1409096, зареєстрований 25 жовтня 2004 року реєстратором Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, підстава: ухвала ТР 23, 10.04.2002, Нарсуд, р-н. Ленінградський.

Позов мотивував тим, що він та його сестра ОСОБА_3 є співвласниками квартири за вказаною адресою згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 лютого 2000 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, він є єдиним спадкоємцем, а квартиривходить до складу спадщини. З Державного реєстру речових прав на спадкове майно було встановлено, що ухвалою ТР 23, 10.04.2002, Нарсуд, р-н. Ленінградський було накладено арешт на квартиру, виконання ухвали здійснено Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року (реєстраційний номер обтяження 1409096).

З метою скасування арешту ОСОБА_1 звертався до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про скасування арешту, ухвалою від 12 квітня 2023 року у справі № 2-1256/2022 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви та роз`яснено право звернутися до суду в порядку позовного провадження. При вирішенні питання про скасування арешту квартири судом у згаданій ухвалі встановлено, що цивільну справу № 2-1256/02 знищено за закінченням терміну зберігання, залишено оригінал ухвали від 08 квітня 2002 року та оригінал рішення від 22 квітня 2002 року, при цьому оригінал ухвали ТР-23 від 10 квітня 2002 року відсутній і згідно обліково-статистичної картки на справу неможливо встановити, чи виносилась ухвала від 10 квітня 2002 року про накладення арешту на квартиру. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2002 року також не містить відомостей щодо забезпечення позову ухвалою № 2-1256/2002 (ухвала ТР 23 від 10 квітня 2002 року).

З метою встановлення підстави накладання арешту та отримання копії ухвали, на підставі якої Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою було накладено арешт, представник позивача звертався з адвокатськими запитами до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, Київського державного нотаріального архіву та Святошинського районного суду м. Києва. У відповідь на адвокатський запит Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою повідомлено, що всі матеріали по 2005 рік були передані до Київського державного нотаріального архіву, нотаріальним архівом та Святошинським районним судом м. Києва відповіді на адвокатські запити не надано.

Крім того, з метою надання інформації від нотаріуса щодо того, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , а також щодо причин неможливості реєстрації за ним права власності на згаданої квартири, яка є складовою спадкової маси, представник позивача звертався з адвокатським запитом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смекаліної Л.Т., яка відмовила у наданні запитуваної інформації з причин неможливості розголошення адвокатської таємниці. Інші відомості щодо можливих підстав арешту квартири АДРЕСА_1 у позивача відсутні, ним вичерпані всі доступні джерела для збирання доказів щодо природи накладеного арешту, в зв`язку з чим позивач приходить до висновку про те, що накладений в рамках розгляду судової справи близько 19 років тому арешт є таким, що не виконує свою юридичну функцію, є неправомірним, таким, що порушує право позивача на вільне володіння та розпорядження належним йому майном, а також таким, що безпідставно перешкоджає позивачу у прийнятті спадщини, а отже таким, що підлягає зняттю.

У додаткових поясненнях до позовної заяви в липні 2024 року позивачем зазначено, що за результатами дослідження матеріалів, які надійшли до суду на виконання ухвали про витребування доказів, слід констатувати, що в 2002 році ОСОБА_1 був учасником лише однієї цивільної справи № 2-1256/2002, яка розглядалася Ленінградським районним народним судом м. Києва і в рамках цієї справи дійсно було вжито заходи забезпечення позову ухвалою від 08 квітня 2002 року, які були зняті ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, щоб скасувати арешт, який внесений в архівну частину Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ухвалою Ленінградського районного народного суду м. Києва від 10 квітня 2002 року, яка обмежує у праві власності позивача, а Святошинським районним судом м. Києва надано докази існування ухвали про забезпечення позову від 08 квітня 2002 року. Підстави застосування зазначеного арешту, згідно з якою, уже давно відпали, оскільки рішення суду виконане ще у 2005 році.

Вважав, що при реєстрації обтяження в архівній частині Державного реєстру речових прав на нерухоме майно посадовою особою Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори було допущено технічну помилку у даті складання ухвали, якою було арештовано квартиру АДРЕСА_1 , а саме замість дати ухвали 08 квітня 2002 року помилково вказано дату 10 квітня 2002 року. З огляду на вищезазначену помилку позивач позбавлений можливості виконати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002, оскільки зазначеною ухвалою скасовані обтяження, які були вжиті ухвалою від 08 квітня 2002 року, а не ухвалою від 10 квітня 2002 року, якої фактично не існувало. Втім, на підставі зазначеної ухвали державні реєстратори відмовляються знімати обтяження квартири, з огляду на суперечності по даті ухвали в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, наразі існуючий арешт не має під собою будь-якого правового підґрунтя, а функціонує виключно як неправомірне обтяження, яке є результатом технічної помилки посадових осіб Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, допущеної при виконанні ухвали від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002. В зв`язку з зазначеним належним відповідачем має бути саме нотаріальна контора, посадові особи якої допустили технічну помилку при реєстрації обтяження, що в свою чергу обмежило ОСОБА_1 у реалізації ним права власності на квартиру.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, у якій зазначено, що відповідачем у справах такої категорії є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Вказував, що обставини цієї справи суттєво відрізняються від обставин, встановлених судом у справі № 905/386/18, а також обставин у інших справах, коли судом застосовувався зазначений правовий висновок, враховуючи таке.

В період постановлення ухвали про арешт у Ленінградському районному суді розглядалася цивільна справа № 2-1256/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та державного мита і ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, у ОСОБА_1 відсутні будь-які зобов`язання за рішенням суду у згаданій справі, оскільки відповідне рішення було виконане. З метою скасування арешту квартири ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з заявою про скасування арешту, однак ухвалою від 12 квітня 2023 року у справі № 2-1256/2002 йому було відмовлено у задоволенні заяви та роз`яснено право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Під час вирішення питання про скасування арешту квартири судом було з`ясовано, що матеріали справи знищено в зв`язку із закінченням терміну зберігання, оригінал ухвали від 10 квітня 2002 року про накладення арешту відсутній і неможливо встановити, чи постановлялась така ухвала судом. Рішення суду від 22 квітня 2002 року в справі № 2-1256/2002 також не містить відомостей щодо забезпечення позову ухвалою від 10 квітня 2002 року.

Також в рамках справи № 2-1256/2002 ОСОБА_1 звертався з заявою про скасування заходів забезпечення позову, яку було задоволено ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року та скасовано застосовані ухвалою Ленінградського районного народного суду м. Києва від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 будь-яким способом.

Наголошував, що можливе порушення прав ОСОБА_4 та/або ОСОБА_5 виключається, оскільки ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002 було припинено дійсність обтяжень, вжитих ухвалою від 08 квітня 2002 року. З огляду на це, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже не можуть бути належними відповідачами у справі.

Поряд з цим, порушення прав позивача стало наслідком помилкового зазначення посадовою особою нотаріальної контори при виконанні ухвали Ленінградського районного народного суду м. Києва від 08 квітня 2002 року в справі № 2-1256/2002 у Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, дати постановлення ухвали, а саме помилкової дати 10 квітня 2002 року замість 08 квітня 2002 року.

Звертав увагу, що Дванадцята Київська державна нотаріальна контора є окремою юридичною особою, якій присвоєно власний код ЄДРПОУ та в трудових відносинах з якою перебувають суб`єкти державної реєстрації - нотаріуси, тому помилковою вважав думку суду першої інстанції щодо пред`явлення позову до нотаріуса як державного реєстратора, оскільки позов пред`явлено до державної нотаріальної контори - юридичної особи та окремого суб`єкта правовідносин, від імені якої діяв нотаріус, коли виконував ухвалу суду від 08 квітня 2002 року в справі № 2-1256/2002, під час виконання якої було допущено технічну помилку в даті постановлення ухвали.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2020 року в справі № 761/42332/17, згідно яких, приймаючи рішення про неналежність обраного позивачем відповідача, суд першої інстанції мав би у судовому рішенні вказати, хто саме у цій справі має бути належним відповідачем і чому, а також зазначити мотиви відхилення аргументів позивача, які зазначені в додаткових поясненнях. Однак такої інформації оскаржуване рішення не містить, а оцінка додаткових пояснень як таких, що є аналогічними позовній заяві, не відповідає дійсності і ставить під сумнів факт дослідження судом зазначених пояснень.

Вказував, що свідченням формального підходу до вирішення спору також є неодноразове зазначення у рішенні суду осіб, які не були учасниками справи, а саме Першої Київської державної нотаріальної контори та Міністерства юстиції України.

Крім цього, відомості ЄДРСР свідчать, що судами України неодноразово в порядку цивільного судочинства позитивно вирішувалися спори за позовами фізичних осіб (власників майна або спадкоємців) до державних нотаріальних контор про скасування арешту майна, записи про які вносилися до Державного реєстру речових прав у період з 1997 по 2008 роки на підставі судових рішень.

Зазначав, що арешт квартири є об`єктивною перешкодою у реалізації позивачем права власності та права спадкування, тому таке обмеження має бути скасованим, посилався на ст. 13, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ у справах Delcourt v. Belgium, Bellet v. France, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, ст. 41, 55, 124 Конституції України, ст. 328, 391, 321 ЦК України, якими захищається право власності.

З огляду на вищевикладене вважав, що арешт квартири не має під собою будь-якого правового підґрунтя, а функціонує виключно як неправомірне обтяження, яке є результатом технічної помилки посадових осіб Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, допущеної при виконанні ухвали від 08 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із неналежного суб`єктного складу, та зазначив, що це не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 29 лютого 2000 року, виданого Відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації (а. с. 9 - 10).

Приблизно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 15 лютого 2022 року (а. с. 11).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 336989191 від 26 червня 2023 року, на квартиру, адреса: АДРЕСА_1 , накладено арешт реєстратором: Дванадцята київська державна нотаріальна контора, 03148, м. Київ, вул. Гната Юри, 9. Підстава обтяження: Ухвала ТР-23, Нарсуд, р-н. Ленінградський, від 10 квітня 2002 року. Дана виникнення: 11 квітня 2002 року (а. с. 12).

Представником позивача направлялись адвокатські запити в інтересах ОСОБА_1 : до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, щодо інформації, яка наявна у нотаріальній конторі, щодо причин арешту квартири АДРЕСА_1 , а також чи було арешт накладено на всю квартиру чи на її частину (а. с. 16 - 17), до Святошинського районного суду м. Києва, із запитом, чи перебували в провадженні суду судові справи за участю ОСОБА_1 та/або ОСОБА_3 , чи накладався в межах зазначених справ арешт на квартиру АДРЕСА_1 , чи була передана ухвала, якою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , для виконання до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори; у випадку, якщо такі справи перебували в провадженні Святошинського районного суду м. Києва (або судів, на основі яких його було створено, зокрема Ленінградського народного суду) - надати копії судових рішень, якими накладався арешт на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 19 - 20), до Київського державного нотаріального архіву, щодо інформації, чи наявні у архіві матеріали та інформація щодо причин державної реєстрації обтяжень (арешту) квартири АДРЕСА_1 , внесеного до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року, чи було арешт накладено на всю квартиру чи на її частину, якщо на частину, повідомити, на чию саме ( ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 ) (а. с. 23 - 24).

Крім того, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про витребування доказів та витребувано відповідну інформацію.

Листом Київського державного нотаріального архіву від 28 березня 2024 року повідомлено, що згідно перевірки даних архіву Дванадцятої київської державної нотаріальної контори відсутня постанова 25 жовтня 2004 року щодо арешту квартири АДРЕСА_1 (а. с. 84). За змістом листа Київського державного нотаріального архіву від 28 березня 2024 року фактично не повідомлено інформації щодо підстав державної реєстрації обтяжень (арешту) квартири АДРЕСА_1 , внесеного до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року, разом із тим, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялись клопотання щодо витребування уточненої інформації.

Згідно листа приватного нотаріуса Смекаліної Л.Т. від 09 травня 2024 року, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 ; готуючись до видачі свідоцтва про право на спадщину, при перевірці нею було виявлено, що 25 жовтня 2004 року на підставі ухвали Ленінградського районного суду міста Києва спадкове майно - квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину до зняття арешту (а. с. 98 - 99).

Святошинським районним судом м. Києва направлено копію рішення від 22 квітня 2002 року та копію ухвали від 08 квітня 2002 року по справі № 2-1256/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та державного мита і ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, з яких вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2002 року у справі № 2-1256/2002 позови задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 3 000,0 грн. та державне мито в розмірі 8,50 грн., рішення не містить відомостей щодо забезпечення позову ухвалою Святошинського районного суду м. Києва № 2-1256/2002 (ухвала ТР 23 від 10.04.2002 року) (а. с. 108 - 113).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2002 року забезпечено позов шляхом заборони відчуження кв. АДРЕСА_1 будь-яким способом (а. с. 114 - 115).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року (справа № 2-1256/2002) у заяві ОСОБА_1 про зняття арешту відмовлено (а. с. 14 - 15). Судом встановлено, що 08 квітня 2022 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі № 2-1256 2002 року заборонено відчуження квартири будь-яким способом. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2002 року позов ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 моральну та матеріальну шкоду.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ухвалою ТР 23, 10.04.2002, Нарсуд, р-н Ленінградський накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно довідки № 2-1256/02-архів від 11 квітня 2023 року цивільну справу № 2-1256/02 знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Завідуючим архіву було виявлено, що на зберігання залишено оригінал ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2002 року та оригінал рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2002 року, при цьому оригінал ухвали ТР-23 від 10 квітня 2002 року відсутній. Згідно обліково-статистичної картки на цивільну справу № 2-1256/02 неможливо встановити, чи виносилась суддею Троян Н.М. ухвала від 10 квітня 2002 року про накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 .

Отже, як вбачається з самої заяви та додатків до неї, відсутня ухвала про забезпечення позову Святошинського районного суду м. Києва № 2-1256/2002 (ухвала ТР 23 від 10 квітня 2002 року), яка є необхідною для розгляду питання про скасування цих заходів.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2002 року за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди № 2-1256 за 2002 рік також не містить відомостей, щодо забезпечення позову ухвалою Святошинського районного суду м. Києва № 2-1256/2002 (ухвала ТР 23 від 10 квітня 2002 року).

Приймаючи до уваги викладене суд позбавлений можливості вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову у порядку, передбаченому ст. 158 ЦПК України.

Отже, суд у справі № 2-1256/2002 дійшов висновку про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову та одночасно роз`яснив заявнику, що це не позбавляє його права на звернення до суду в порядку позовного провадження.

Крім того, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі №2-1256/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та державного мита і ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено, скасовано застосовані ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2002 року у справі ун.№2-1256/2002 заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , будь-яким способом (а. с. 117).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд у справі № 2-1256/2002 виходив із того, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08 квітня 2002 року задоволено заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову у цивільній справі № 2-1256/2002 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та державного мита і ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди та заборонено відчуження квартири АДРЕСА_1 , будь-яким способом. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2002 року позов задоволено частково. Згідно квитанції №12 від 28 вересня 2005 року відповідачем погашено заборгованість, стягнену судовим рішенням, про що зазначено в постанові відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції від 28 вересня 2005 року. Враховуючи те, що відповідачем погашено заборгованість у повному обсязі, суд приходить до висновку, що є всі підстави для скасування заходів забезпечення позову та задоволення заяви.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Предметом спору в цій справі є звільнення з-під арешту квартири АДРЕСА_1 частина якої є спадковим майном, право на яке доводить ОСОБА_1 .

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, яка не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно.

При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову через його пред`явлення до неналежного відповідача.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 липня 2023 року в справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22) зазначала, що у випадку звернення особи з позовом до державного реєстратора про притягнення до відповідальності чи відшкодування шкоди, заподіяної ним внаслідок неналежного виконання покладених на нього обов`язків з внесення записів до ЄДРПОУ, що не пов`язана з діями інших суб`єктів цивільних правовідносин, така особа може бути відповідачем в суді. Зокрема у випадку невиконання державним реєстратором вимог суду (бездіяльності) про накладення заборони (арешту) внесеної до ЄДРСР при здійсненні ним реєстраційних дій. Однак таких позовних вимог у цій справі не заявлено.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_1 не змінювався предмет позову та не заявлялось вимог про визнання рішення державного реєстратора неправомірним та його скасування, не заявлялось вимог про скасування державної реєстрації, а залишалися чинними вимоги про зняття арешту з нерухомого майна, які мають бути звернуті саме до особи, в інтересах якої накладено такий арешт, - апеляційний суд не може погодитись з помилковими доводами апеляційної скарги, що належним відповідачем має бути нотаріальна контора, посадові особи якої допустили технічну помилку при реєстрації обтяження, що в свою чергу обмежило ОСОБА_1 у реалізації ним права власності на квартиру, і що позов пред`явлено не до нотаріуса як державного реєстратора, а до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори як юридичної особи та окремого суб`єкта правовідносин, від імені якої діяв нотаріус, коли виконував ухвалу суду від 08 квітня 2002 року в справі № 2-1256/2002, під час виконання якої було допущено технічну помилку в даті постановлення ухвали.

Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не змінювались, і позивач вважав, що належним способом захисту його порушеного права має бути саме зняття арешту з нерухомого майна, який, згідно його доводів, накладався на квартиру АДРЕСА_1 в межах розгляду справи № 2-1256/2002 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та державного мита і ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що можливе порушення прав ОСОБА_4 та/або ОСОБА_5 виключається в зв`язку з припиненням ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 січня 2023 року у справі № 2-1256/2002 обтяжень, вжитих ухвалою від 08 квітня 2002 року, накладених в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які вже не можуть бути належними відповідачами у справі.

Оскільки самим позивачем у апеляційній скарзі зазначаються особи, порушення прав та законних інтересів яких ним у процесуальних заявах по суті справи пов`язується зі зняттям арешту на спірне майно - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , саме ці особи мають бути належними відповідачами за обставин, встановлених судом в межах даної справи, а тому відсутність в мотивувальній частині рішення вказівки на те, хто саме у цій справі має бути належним відповідачем і чому, а також доводи апеляційної скарги про те, що арешт квартири є об`єктивною перешкодою у реалізації позивачем права власності та права спадкування, тому таке обмеження має бути скасованим, не є самі по собі підставою для задоволення позову до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, яка в даному випадку є неналежним відповідачем.

Враховуючи, що у даній справі належні відповідачі відомі і до них можуть бути пред`явлені відповідні вимоги, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо нерелевантності правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, у якій зазначено, що відповідачем у справах такої категорії є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, з посиланням на рішення судів першої інстанції що судами України неодноразово в порядку цивільного судочинства позитивно вирішувалися спори за позовами фізичних осіб (власників майна або спадкоємців) до державних нотаріальних контор про скасування арешту майна, записи про які вносилися до Державного реєстру речових прав у період з 1997 по 2008 роки на підставі судових рішень.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не у рішеннях місцевих судів, як помилково вважав позивач у апеляційній скарзі).

Отже, обґрунтованим слід визнати висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пред`явленням вимог до неналежного відповідача.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові.

Апеляційний суд звертає увагу, що в мотивувальній частині рішення помилково зазначено, що Перша Київська державна нотаріальна контора та Міністерство юстиції України є неналежними відповідачами у даній справі, і що в частині вимог про виключення відомостей з Єдиного реєстру заборон слід відмовити, що вочевидь не має відношення до справи, яка переглядається у якій зазначені особи не залучались до участі в справі взагалі, а позовна вимога про виключення відомостей з Єдиного реєстру заборон ОСОБА_1 не заявлялась.

Разом із тим, встановлені судом обставини та висновки по суті заявлених вимог дають підстави для висновку про допущення судом першої інстанції описки, при цьому зазначений процесуальний недолік не вплинув на обґрунтованість висновків суду та не призвів до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до ст. 376 ЦПК України не може вважатись підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, і підлягає виправленню в порядку ст. 269 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається залишеним без задоволення, апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.