Провадження № 2/761/3524/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року Шевченківський районний суд міста Києва під головуванням судді Матвєєвої Ю.О., за участю секретаря Каніковського Б.А., представника позивача адвоката Циба В.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» про визнання недійсними пунктів договорів про надання послуг

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання недійсним договору про надання послуг. В подальшому 28.04.2025 року на стадії підготовчого засідання представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, а саме просив суд визнати недійсними пункт 6.1.2 статті 6 Договору № 3322 1370, та пункту 6.1.2 статті 6 Договору № 3322 1360, укладеним 07.07.2014 року про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг по квартирі АДРЕСА_3 з 0101.2019 року з моменту вступу в силу норм ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року щодо нарахування пені. В обґрунтування якого зазначив, що він є власником квартир АДРЕСА_3 . Між ним та відповідачем було укладено договори № 3322 1370 та 3322 1360 від 07.07.2014 року про надання послуг з утримання споруд та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг. Проте пункт 6.1.2 статті 6 зазначених договорів не відповідає вимогам статті 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, оскільки пеня за кожен день прострочення перевищує в 10 разів встановлений чинним законодавством розмір пені, тому протирічить діючому законодавству. На підставі викладеного просить визнати недійсними вказаний пункт договорів.

Ухвалою судді від 28.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні.

13.03.2025 року через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він не визнає позовні вимоги та зазначає, зокрема, що на час укладення договорів вони відповідали вимогам діючого на той час законодавства, а тому підстави для визнання окремих пунктів договорів відсутні. Також зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду.

01.04.2025 року через систему «Електроний суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він заперечує проти доводів відповідача щодо позовних вимог. Наполягає на тому, що договори в оскаржуваній частині не відповідають вимогам ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», так як були укладені до набуття чинності зазначеного закону та не були переукладені відповідно до вимоги законодавства щодо їх укладання в новій формі та за новими правилами та порядком. Також вважає, що звернувся до суду із позовом в межах строку позовної давності. Наполягав на задоволенні позову.

02.04.2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому він зазначає, що підстав для визнання правочинів недійсним немає. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 26.05.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні, яке відбулось 25.08.2025 року, представник позивача підтримав зменшені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.08.2025 року заперечував порти задоволення вимог з огляд на їх безпідставність та пропуск строку позовної давності.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є власником квартир АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно т Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. (т. 1 а.с. 46-48)

07.07.2014 року між позивачем та ТОВ «Керуюча компанія «Статус» укладено договори №№ 3322 1370 та 3322 1360 про надання послуг з утримання будинків з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг по квартирі АДРЕСА_3 .

Пунктом 6.1.2 статті 6 вказаних договорів передбачено, що споживач несе відповідальність за несвоєчасне внесення платежів за послуги шляхом сплати пені у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення, але не більше 100 % суми боргу.

Звертаючись із позовними вимогами, позивач стверджує, що договір в цій частині не відповідає вимогам ст. 26 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги. Пеня не нараховується за умови наявності заборгованості держави за надані населенню пільги та житлові субсидії та/або наявності у споживача заборгованості з оплати праці, підтвердженої належним чином.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення статті 215 ЦК України свідчить, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема ч. 1 ст. 26, введено в дію з 01 січня 2019 року, тоді як договори, пункти яких оспорюються позивачем, вчинені 07 липня 2014 року, тобто до набрання чинності цим законом.

Аналогічні правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 522/25151/14-ц.

Пунктом 14.2. статті 14 Договорів № 3322 1370 та № 3322 1360 передбачено, що в процесі виконання цього Договору сторони за взаємною згодою можуть змінювати та/або доповнювати його умовами, шляхом підписання Додаткових угод до даного Договору, які стають його невід`ємною частиною. Внесення змін в умови договору в односторонньому порядку не допускається.

Між тим, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач з пропозицією укладення додаткових угод з метою зміни умов договору до відповідача не звертався.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Стосовно питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, суд зазначає, що відмовляє в задоволенні позову з підстав матеріального права, тому вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду є недоцільним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» про визнання недійсними пунктів договорів про надання послуг - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.09.2025 року.

Суддя Ю.О. Матвєєва

11 вересня 2025 року