КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/443/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 вересня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Рижко Г.О. у м. Біла Церква 18 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, просив стягнути з відповідача аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 є пенсіонером за віком, відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 858672, є особою з інвалідністю 2 групи довічно, основним джерелом доходу ОСОБА_2 є його пенсія, розмір якої на сьогоднішній день складає 2725 грн. щомісячно, будь-яких інших джерел доходу, державних пільг, субсидій, майна, що може приносити дохід, у ОСОБА_2 немає. Позивач є самотнім чоловіком похилого віку, з дружиною шлюб розірвано у 2023 році, є дочка ОСОБА_3 , 1991 року народження, яка є працездатною особою, може допомагати та підтримувати позивача матеріально.

Починаючи з 2023 року позивач з відповідачем не підтримують спілкування, хоча в свій час позивач піклувався про доньку, після розлучення з матір`ю відповідача сплачував аліменти на утримання останньої, донька позивача деякий час проживала з його батьками.

В зв`язку з тим, що позивач не має власного житла, станом на сьогоднішній день він винаймає кімнату та мешкає у гуртожитку, що підтверджується договорами найму житлового приміщення, та щомісяця вносить оплату за проживання в розмірі 1300 грн., з 01 січня 2025 року плата за кімнату в гуртожитку буде становити 1500 грн.

Позивач станом на сьогодні має вкрай незадовільний стан здоров`я. У 2021 році у нього почав різко погіршуватись зір, він звернувся до лікаря, де було рекомендовано пройти обстеження. 17 березня 2021 року позивачу було проведено оперативне втручання по видаленню пухлини в головному мозку (трансназальне ендоскопічне видалення краніофарінгіоми). В той же час було встановлено позивачу діагноз хіазмальний синдром. Гіпопітуїтаризм. Вторинний гіпокортицизм в стадії медикаментозної компенсації. Вторинний гіпотиреоз в стадії медикаментозної компенсації. Нецукровий діабет в стадії субкомпенсації. D35.3 Діагноз супутній: ІХ Дифузний кардіосклероз СН І. ГХ ІІ ст., ст. 1, ризик 3. Ожиріння ІІ ст.

В подальшому під час перебування позивача під наглядом лікарів було виявлено, що пухлина в головному мозку стрімко збільшується, в зв`язку з чим 08 грудня 2022 року позивачу було проведено повторне оперативне втручання - ендоскопічне трансназальне транссфеноїдальне часткове видалення краніофангіоми. Видалення солідної частини, вскрито кістку. Відмічається вростання пухлини в хіазму. Лікворея ІІ. Багатошарова пластика ТМО препаратами окисненої целюлози, жировим графітом зі стегна.

В зв`язку з тим, що у позивача відсутній будь-який дохід крім пенсії, матеріальну допомогу на лікування йому надавала та надає його рідна сестра ОСОБА_4 , також позивач звертався за допомогою до соціальної мережі шляхом розміщення інформації про потребу у лікуванні та оперативному втручанні, додаючи всі необхідні документи, таким чином позивач мав змогу оплатити своє лікування.

В подальшому після перенесених оперативних втручань по видаленню пухлин в головному мозку позивача було направлено на опромінення в Інститут нейрохірургії ім. акад. Ромоданова НАМН України, де він проходив опромінення головного мозку в 2023 році. Надалі було рекомендовано кожні 3-6 місяців протягом перших двох років після опромінення проводити обстеження головного мозку за допомогою МРТ.

Позивач постійно перебуває під наглядом лікарів та приймає на постійній основі за призначенням лікаря дорогі ліки, зокрема еутирокс, мінірин та гідрокортизон, враховуючи вартість постійного лікування, позивач позбавлений можливості на повноцінне життя, адже єдиним джерелом його доходу є пенсія 2725 грн. Рідна сестра, яка постійно допомагає та підтримує позивача, є пенсіонеркою за віком, постійно хворіє, однак вимушена працювати, аби допомагати братові. Стан непрацездатності позивача супроводжується необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу від відповідача, що згідно чинного законодавства є її обов`язком.

Вказував, що у вересні 2024 року звернувся до Обласної стоматологічної клініки по питанню зубопротезування, оскільки у нього повністю відсутні зуби в ротовій порожнині, йому був встановлений діагноз повна адентія (беззубі верхня та нижня щелепи). Лікарем рекомендовано 2 повні акрилові змінні протези, що вартуватиме позивачу 6861 грн. Фінансової змоги провести зубопротезування у позивача немає.

За весь цей час від відповідача позивач не отримував жодної допомоги, хоча звертався з відповідним проханням неодноразово однак відповідач ігнорувала його звернення. Більше того, позивач з власного бажання безкоштовно переоформив на дочку належний йому автомобіль Volkswagen Т4 вантажопасажирський, аби відповідач здійснювала належний догляд за батьком, однак остання самоусунулась від будь-якої допомоги.

Вказував, що практично вся пенсія, яку він отримує, витрачається на оплату лікування, частина пенсії витрачається на базові потреби та оплату на проживання. Два рази на рік позивач повинен проходити повне обстеження організму та контроль головного мозку, аби виключити рецидив хвороби, однак він позбавлений даної можливості в зв`язку зі скрутним матеріальним становищем.

В зв`язку з вищевикладеним позивач позбавлений можливості повноцінно забезпечити себе побутовими предметами першої необхідності, належним харчуванням, одягом та ліками, психоемоційний стан позивача став погіршуватись, що призвело до загального погіршення самопочуття. Знаходячись на межі бідності, ОСОБА_2 не отримує від відповідача жодної грошової підтримки, та вимушений звернутись з цим позовом до своєї працездатної дочки, аби мати можливість хоч якось існувати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньою донькою непрацездатного батька у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно з дня пред`явлення позову та суду і довічно, в решті позову відмовлено. Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та справедливості, суд не надав належної оцінки обставинам, які свідчать про відсутність реальної потреби позивача в утриманні, а також про наявність у нього інших можливостей для забезпечення власного проживання та лікування.

Вказувала, що у відзиві на позовну заяву та поясненнях в судових засіданнях просила звільнити її від обов`язку утримувати батька ОСОБА_2 , наголошуючи на тому, що подружнє життя її батьків не склалося, з 2002 року, коли ОСОБА_1 виповнилося 11 років, батько припинив будь-яке спілкування з нею. Впродовж всього її дитинства батько фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків: не займався її вихованням, не цікавився її життям, не надавав матеріальної підтримки. Вона росла в умовах нестатків, що, на її думку, стало наслідком її здоров`я у дорослому віці. У той час батько мешкав з іншою жінкою та її донькою, витрачав кошти на їхнє спільне проживання, навчання та утримання цієї дитини, тоді як відповідача, власну дочку, позбавляв необхідної турботи та матеріальної підтримки.

Згодом батько захворів, що призвело до погіршення його стосунків з колишньою дружиною. В зв`язку з відсутністю фінансової підтримки з її боку, зокрема відмовою у наданні коштів на лікування, батько був змушений продати ОСОБА_6 належний йому автомобіль, отримані кошти використав для проходження обстежень та необхідного лікування.

В 2024 році після припинення шлюбних відносин колишня дружина батька зняла його з реєстраційного обліку місця проживання, відмовилась надавати колишньому чоловіку гроші, тому ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя. Суд відмовив йому в задоволенні позову з підстав, що позивач отримує пенсію за віком у розмірі, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч. 4 ст. 75 СК України.

Звертала увагу, що позивач, обґрунтовуючи свою потребу в отриманні аліментів, надав до суду квитанції про придбання лікарських засобів та інші документи, які, на його думку, підтверджують витрати на лікування. Водночас в України діє державна програма «Доступні ліки», в межах якої пацієнти можуть отримати низку необхідних препаратів безоплатно або з незначною доплатою за наявності електронного рецепта, а також можуть зробити безкоштовно аналізи. Це ставить під сумнів доцільність і обґрунтованість витрат, які позивач намагається покласти в основу вимоги про стягнення аліментів.

Щодо наданих позивачем до матеріалів справи договору та квитанцій про сплату його сестрою оренди кімнати в гуртожитку, зазначала, що батько понад 16 років перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, проте після розірвання шлюбу не ініціював поділу спільного майна подружжя.

Крім того, вважала за необхідне зазначити, що після розірвання шлюбу батька з колишньою дружиною, з гуманних міркувань, ОСОБА_1 тимчасово зі згоди матері надала йому можливість проживати у своїй квартирі, проте замість належної поведінки батько неодноразово провокував конфлікти, влаштовував бійки, що змушувало викликати поліцію. За наслідками таких інцидентів судом винесені обмежувальні приписи. Вказувала, що за таких умов жодних правових або моральних підстав для обов`язку її матеріального утримання позивача не існує. Як наслідок, нині він проживає у гуртожитку, орендуючи житло за власні кошти, витрати за оренду житла є прямим наслідком його бездіяльності щодо захисту майнових прав після розлучення, і не можуть слугувати обґрунтуванням потреби в утриманні з її боку.

Зазначала, що під час судового розгляду батько згадав, що має ще одну повнолітню дочку, на утримання якої раніше сплачував аліменти. Проте він не звертався до неї з вимогою про надання утримання, хоча мав на це законне право, і така вибірковість у пред`явленні вимог свідчить про необ`єктивність позиції позивача.

Вважала, що позивач має певний рівень матеріального забезпечення. Так, у 2024 році його пенсія становила 2725 грн. на місяць, що вже перевищувало встановлений прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», з 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, складає 2361 грн., а з 01 січня 2025 року розмір пенсії є ще більшим. Отже, позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі, який забезпечує його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.

При цьому суд не врахував правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 13 квітня 2016 року в справі № 6-3066цс15, згідно якого необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатись залежно від їх державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо, а сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, і відповідні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду № 301/160/17 від 10 жовтня 2018 року, № 185/9548/16-ц від 04 липня 2018 року, № 463/2634/16-ц від 24 квітня 2019 року, № 640/919/17 від 21 червня 2018 року, № 759/1315/17 від 16 червня 2018 року, в яких Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Враховуючи викладене, позивачем не доведено його потребу у матеріальній допомозі, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Звертала увагу, що хворіє на цукровий діабет, що потребує безперервного та дорогого лікування, її матір є важкохворою лежачою, що підтверджується медичними документами, за якою вона, як єдина дочка, здійснює постійний догляд. Разом із тим, вона має малолітню дитину, яка хворіє і також потребує постійного медичного нагляду та лікування. За таких обставин вона позбавлена змоги працювати та отримувати стабільний дохід. Крім цього, вона зареєстрована за однією адресою зі своєю матір`ю, яка хворіє, а тому також зобов`язана відповідно до норм чинного законодавства сплачувати комунальні послуги за спільним місцем свого проживання. За таких обставин утримання всієї їхньої сім`ї її здійснює чоловік, який має невисокий рівень заробітної плати, та не забезпечує належного фінансового забезпечення сім`ї, особливо з урахуванням витрат на лікування та догляд за хворими членами родини, отже судом не враховано матеріальне становище відповідача.

Посилалася на п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» про те, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним.

Враховуючи вищевикладене, вважала рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене без урахування всіх істотних обставин справи, і таким, що підлягає скасуванню.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 щомісяця аліментів на утримання непрацездатного батька у розмірі 1/8 частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідача, починаючи з дати подання позову і довічно, що, на думку суду, є достатнім, справедливим та таким, що відповідатиме інтересам сторін.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач по справі є батьком відповідача ОСОБА_1 (а. с. 9).

ОСОБА_2 має другу групу інвалідності з 27 травня 2024 року довічно, про що зазначено у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 858627 від 28 травня 2024 року, виданою Білоцерківською міжрайонною МСЕК (а. с. 10).

ОСОБА_2 отримує пенсію за віком у розмірі 2725 грн. на місяць, згідно довідки про доходи № 5046 3196 2100 9020 від 19 грудня 2024 року, виданою Білоцерківським об`єднаним управлінням ПФУ в Київській області (а. с. 11) та інших доходів не має (а. с. 12).

ОСОБА_2 винаймає житлову кімнату в гуртожитку, за яку сплачує 1500 грн. на місяць на підставі договорів найму житлового приміщення у гуртожитку № 9 від 12 квітня 2024 року, № 12 від 22 квітня 2024 року, № 12 від 01 січня 2025 року, рахунків на оплату та квитанцій про оплату (а. с. 13 18, 29 - 36).

ОСОБА_2 , згідно наданих ним медичних документів, має низку захворювань та встановлених медичних діагнозів: хіазмальний синдром. Гіпопітуїтаризм. Вторинний гіпокортицизм в стадії медикаментозної компенсації. Вторинний гіпотиреоз в стадії медикаментозної компенсації. Нецукровий діабет в стадії субкомпенсації. D35.3. Діагноз супутній: ІХ. Дифузний кардіосклероз. СН І. ГХ ІІ ст., ст. 1, ризик 3. Ожиріння ІІ ст. Йому було проведено повторне оперативне втручання ендоскопічне трансназальне трансфеноїдальне часткове видалення краніофангіоми. Видалення солідної частини, вскрито кістку. Відмічається вростання пухлини в хіазму. Лікворея ІІ. Багатошарова пластика ТМО препаратами окисненої целюлози, жировим графтом зі стегна. Також проходив курси опромінення, купував необхідні для лікування ліки (а. с. 20-28).

Відповідач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) з 08 жовтня 2022 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (а. с. 73), та має малолітню дитину сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 74).

Відповідно до записів з трудової книжки відповідача, ОСОБА_1 не працює з 26 листопада 2012 року (а. с. 75 - 78).

Відповідно до договору купівлі-продажу кімнат в гуртожитку від 23 січня 2019 року, чоловікові відповідача належить 1/2 частка кімнати загальною площею 27,3 кв.м. та житловою площею 27,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 79 - 81).

Відповідно до договору дарування частки квартири від 13 липня 2020 року у власності відповідача ОСОБА_1 знаходиться 37/100 часток чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 (а. с. 82 - 85).

Відповідно до медичних документів, відповідач ОСОБА_1 має захворювання за діагнозом: інсулінонезалежний цукровий діабет МКХ-10 АМ: Е13.53 Інший уточнений цукровий діабет з діабетичною кардіоміопатією (а. с. 90 - 94).

Син відповідача, ОСОБА_10 , також має захворювання за діагнозом: гіпертрофія мигдалин, аденоїди, гіпертрофія аденоїдів, супутній: порушення рефракції, міопія (а. с. 98 - 102).

Мати відповідача, ОСОБА_11 , є пенсіонеркою за віком та хворіє на поліостеоартрит з ураженням суглобів в/к, н/к. Контрактура колінних суглобів із значним порушенням функції, контрактури фаланг пальців кисті, обох ступнів, із значними статико-динамічними порушенням (а с. 103 - 106).

Дохід ОСОБА_8 , чоловіка відповідача, у вигляді нарахованої заробітної плати за грудень 2024 року склав 4663,64 грн. (а. с. 107).

Відповідно до постанов, винесених Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, позивач притягувався до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо вчинення відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_11 домашнього насильства (а. с. 108 - 116). Так, постановою від 19 березня 2024 року у справі 357/2636/24 встановлено, що 06 лютого 2024 року о 12 год. 25 хв. гр. ОСОБА_2 за місцем свого проживання в АДРЕСА_3 вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_11 домашнє насильство, а саме: умисні дії психологічного характеру, які полягали у висловлюванні погроз, образ, нецензурної лайки в бік своєї колишньої дружини, що проживає разом із ним, чим завдав їй психологічних страждань, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю гр. ОСОБА_11 . Крім цього, 06 лютого 2024 року о 15 год. 25 хв. ОСОБА_2 за місцем свого проживання в АДРЕСА_3 вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_11 , домашнє насильство, а саме: умисно висловлював погрози, образи, висловлювався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим міг завдати шкоди психічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру. Також 06 лютого 2024 року за місцем свого проживання: в АДРЕСА_3 ОСОБА_2 , стосовно якого 06 лютого 2024 року винесено терміновий заборонний припис серії АА № 162613 про заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, порушив вимоги припису.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2024 року справі № 357/1935/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , розпочате за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито з підстав п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року в справі № 357/11145/23 за позовом ОСОБА_2 до колишньої дружини ОСОБА_12 про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя в позові відмовлено з тих підстав, що позивач не є особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч. 4 ст. 75 СК України, а також оскільки він має рідну повнолітню дочку, яка зобов`язана утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, а також брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (а. с. 117 - 123).

Також матеріали справи містять письмові пояснення матері відповідача ОСОБА_13 , суть яких зводиться того, що вона виховувала доньку самостійно, оскільки чоловік пішов до іншої жінки, з позовом про стягнення аліментів на утримання доньки не зверталася, оскільки чоловік (позивач у справі) обіцяв допомагати коштами, донька також доглядає за нею, оскільки є необхідність в сторонній допомозі за станом здоров`я (а. с. 127).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

ОСОБА_2 обґрунтовував позовні вимоги посиланням на те, що він є непрацездатною особою, має 2 групу інвалідності, ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим переніс декілька операцій та може потребувати оперативного втручання в подальшому, потребує зубопротезування, повинен проходити повне обстеження організму та контроль головного мозку для виключення рецидиву хвороби, отримує пенсію у розмірі 2725 грн. на місяць, більшу частину з яких витрачає на придбання дорогих лікарських препаратів, базові потреби та оплату на проживання, на інші потреби для забезпечення його життєдіяльності коштів не вистачає, при цьому, не маючи власного житла, винаймає житло у гуртожитку, а тому, зважаючи на скрутне матеріальне становище, він потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати його повнолітня дочка.

Як на правове обґрунтування наведених підстав позивач посилався на статтю 51 Конституції України, статті 202, 205 СК України.

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення аліментів (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року в справі № 465/3104/18-ц, провадження № 61-8278св19).

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тлумачення даної норми права свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

З указаного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі № 490/4574/24, провадження № 61-14598 св 24.

У постановах Верховного Суду від 17 грудня 2020 року в справі № 756/1493/17 (провадження № 61-12152св19), в справі № 642/4062/18 (провадження № 61-10893св19) зазначено, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, при встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

Судом першої інстанції надано належної правової оцінки доводам позовної заяви та наданим позивачем доказам, встановлено обставини, з якими закон пов`язує обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, та враховано вищенаведені норми СК України та судову практику Верховного Суду.

При цьому у справі, яка переглядається, не встановлено підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідача від обов`язку утримувати непрацездатного батька.

Відповідно до статті 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.

Судом першої інстанції враховано, що матеріали справи не містять доказів ухилення позивача від батьківських обов`язків (сплати аліментів) відносно відповідача, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і не підтверджені будь-якими доказами доводи апеляційної скарги, що позивач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не займався вихованням відповідача, не цікавився її життям, не надавав матеріальної підтримки.

Судом першої інстанції досліджено умови та місце проживання позивача, відповідача і її матері, за якою відповідач доглядає, сімейний стан і стан здоров`я сторін, враховано, що позивач є пенсіонером за віком, тобто в правовому розумінні є непрацездатним, є особою з інвалідністю 2 групи, отримує пенсію в розмірі, який не суттєво перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, іншого доходу не має, винаймає житло (кімнату в гуртожитку), в зв`язку з чим потребує щомісячних додаткових витрат на придбання ліків та оренду житла, а отже потребує матеріальної допомоги від відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 в зв`язку з відсутністю фінансової підтримки з боку колишньої дружини ОСОБА_12 , зокрема відмовою у наданні коштів на лікування, батько був змушений продати ОСОБА_6 належний йому автомобіль, а отримані кошти використав для проходження обстежень та необхідного лікування, не спростовують, а навпаки підтверджують правильні висновки суду першої інстанції про потребу позивача у матеріальній допомозі.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що позивач отримує пенсію за віком у розмірі, що забезпечує йому прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч. 4 ст. 75 СК України, якою регулюється право одного з подружжя на утримання, з огляду на те, що у справі, яка переглядається, позов ОСОБА_2 пред`явлено з інших підстав, а саме ст. 203, 205 СК України, які визначають інші критерії для визначення потреби у матеріальній допомозі, яка надається повнолітніми дітьми непрацездатним батькам.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, і відповідні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду № 301/160/17 від 10 жовтня 2018 року, № 185/9548/16-ц від 04 липня 2018 року, № 463/2634/16-ц від 24 квітня 2019 року, № 640/919/17 від 21 червня 2018 року, № 759/1315/17 від 16 червня 2018 року, в яких Верховний Суд послідовно дотримується позиції, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом, відхиляються апеляційним судом, оскільки є неактуальною судовою практикою.

Так, у прийнятих пізніше постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 757/52096/18 (провадження №61-9640св20), від 12 лютого 2025 року в справі № 490/4574/24 (провадження № 61-14598 св 24) зазначено, що отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що в України діє державна програма «Доступні ліки», в межах якої пацієнти можуть отримати низку необхідних препаратів безоплатно або з незначною доплатою за наявності електронного рецепта, а також можуть зробити безкоштовно аналізи, що ставить під сумнів доцільність і обґрунтованість витрат, які позивач намагається покласти в основу вимоги про стягнення аліментів, з огляду на те, що позивач наголошував, що розмір його пенсії не покриває базових витрат, у тому числі, але не виключно, і на його лікування, а також на придбання побутових предметів першої необхідності, належне харчування, придбання одягу.

Доводи апеляційної скарги, що проживання ОСОБА_2 в гуртожитку та необхідність винаймання житла за власні кошти замість проживання у належній ОСОБА_1 квартирі за її згодою обумовлена його конфліктною поведінкою з її матір`ю ОСОБА_13 , та винесенням судом обмежувального припису щодо нього, яким йому заборонено контактувати з постраждалою ОСОБА_13 , і жодних правових або моральних підстав для обов`язку матеріального утримання позивача за таких обставин у неї немає, відхиляються апеляційним судом, оскільки не є передбаченими ст. 204 СК України підставами для звільнення дочки від обов`язку утримувати батька.

Доводи апеляційної скарги, що проживання позивача в гуртожитку і оренда ним житла за власні кошти є прямим наслідком його бездіяльності щодо захисту майнових прав після розлучення, оскільки батько не ініціював поділу спільного майна з ОСОБА_12 , є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом. Крім того, відповідачем не надано доказів, що позивач набув у шлюбі з ОСОБА_12 майно, яке підлягало поділу і з якого він міг би отримувати дохід.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей.

Отже, при визначенні розміру аліментів судом першої інстанції правомірно враховано, що позивач має ще одну дочку від першого шлюбу, яка є повнолітньою, і в судовому засіданні підтвердив, що сплачував аліменти на її утримання.

Також судом першої інстанції враховано стан здоров`я сторін, а також матеріальний та сімейний стан відповідача, наявність у неї малолітньої дитини, надання відповідачем допомоги матері, яка хворіє та потребує догляду. Крім того, судом враховано можливість позивача отримувати матеріальну допомогу від іншої доньки, до якої не пред`явлено позов.

За даних обставин спростовуються змістом мотивувальної частини судового рішення помилкові доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано матеріальне становище відповідача, яка хворіє на цукровий діабет, що потребує безперервного та дорогого лікування, її матір є важкохворою лежачою, що підтверджуються медичними документами, за якою вона, як єдина дочка, здійснює постійний догляд; має малолітню дитину, яка хворіє і також потребує постійного медичного нагляду та лікування, і за таких обставин вона позбавлена змоги працювати та отримувати стабільний дохід. Крім цього, вона зареєстрована за однією адресою зі своєю матір`ю, яка хворіє, а тому також зобов`язана відповідно до норм чинного законодавства сплачувати комунальні послуги за спільним місцем свого проживання. За таких обставин утримання всієї їхньої сім`ї її здійснює чоловік, який має невисокий рівень заробітної плати, та не забезпечує належного фінансового забезпечення сім`ї, особливо з урахуванням витрат на лікування та догляд за хворими членами родини.

Апеляційний суд враховує, що обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу, і аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, в постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 490/4574/24, провадження № 61-14598 св 24.

Таким чином, суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи стан здоров`я одержувача аліментів, матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання непрацездатного батька в розмірі частин від всіх видів заробітку (доходу) на його утримання довічно.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.