Провадження № 22-ц/801/1951/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Закерничної А. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кошутська Ольга Святославівна, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В. В. в залі суду м. Вінниця, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення,

у цивільній справі № 127/13860/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов мотивований тим, що 28 жовтня 2006 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3087.

За час спільного проживання у сторін народились двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка зазначила про те, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, що суперечить її уявленням про сім`ю, на цьому підґрунті втрачено взаєморозуміння та почуття любові один до одного, наразі спільне господарство не ведеться, а шлюб набув формальних ознак. Також вказала, що після укладення шлюбу сторони спочатку проживали разом, однак згодом почали проживати окремо. При цьому спори між сторонами щодо виховання дітей, їх місця проживання та спільного утримання відсутні.

Отже вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливими та суперечать її законним інтересам, які мають істотне значення.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , строк для примирення не застосовувати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28 жовтня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3087.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сімейне життя між сторонами не склалось, шлюб існує формально, сторони спільно не проживають та спільного господарства не ведуть, а тому подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кошутська О. С., не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б. В., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачці строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду 16 вересня 2025 року о 11:40 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що інформація, викладена в позовній заяві представником позивача, не відповідає дійсним обставинам справи. Так, зазначаючи в позові, що сторони «після певного періоду часу почали жити окремо», крім того, що не зазначено з якого періоду почали жити окремо, представником позивачки не надано правдиву інформацію про цей факт, а саме: ОСОБА_2 . 15.04.2022 прибула за запрошенням сестри ОСОБА_1 - ОСОБА_5 до Канади, штат Манитоба, місто Венипег в зв`язку з повномасштабним вторгненням рф до України, а 16.04.2022 позивачкою та спільними з відповідачем дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було отримано реєстраційну карту. Саме цей факт став тією підставою «початку» окремого проживання подружжя. Відповідач лише в листопаді 2024 року отримав можливість виїзду за кордон для лікування своєї матері. Весь цей час він підтримував свою родину як фінансово, так і морально.

Звертає увагу, що між ними існує спір щодо проживання дітей і це питання зараз вирішується адвокатами сторін в Канаді.

Зауважує, що представник позивачки достеменно була обізнана, що і позивач, і відповідач перебувають за кордоном і останній позбавлений можливості отримати ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками. Більш того, представником позивачки не надано жодного доказу щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору, що суперечить вимогам статей 12, 81 ЦПК України.

На переконання представника відповідача, з урахуванням недобросовісності позивачки та умисного надання суду недостовірних даних, місцевим судом було прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: суд першої інстанції посилається на норми статті 111 СК України щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя. Таким чином, відповідач діями представника позивачки був позбавлений права на отримання своєчасної правничої допомоги, подання відзиву на позов та заяви про надання строку на примирення, а також надання відповідних доказів щодо можливості примирення. При цьому, в порушення норм статті 112 СК України, місцевим судом не було з`ясовано фактичних взаємин подружжя, причин подання позову про розірвання шлюбу та інших обставин життя подружжя. Вважає, що позивач не надала достатніх доказів щодо необхідності розірвання шлюбу.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Крушинська А. А. зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням вимог процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Наголошує на тому, що між позивачем та відповідачем спільне господарство не ведеться, разом вони не проживають, проти примирення позивач категорично заперечує і вважає, що цей шлюб зберегти неможливо.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позиція учасників справи в судовому засіданні

Представник відповідача адвокат Кошутська О. С. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити.

Представник позивачки адвокат Крушинська А. А. будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, заяв чи клопотань не надсилала.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, установлені судом

Судом установлено, що 28 жовтня 2006 року сторони зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3087.

За час спільного проживання у сторін народились двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною першою статті 55 СК України визначено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною другою статті 104 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Враховуючи принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Однак, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінки» у ч. 1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».

Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 , заявляючи вимогу про розірвання шлюбу, обґрунтувала її небажанням збереження шлюбу та зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя, що суперечить її уявленням про сім`ю, на цьому підґрунті втрачено взаєморозуміння та почуття любові один до одного, наразі спільне господарство не ведеться, а шлюб набув формальних ознак.

Задовольняючи позов та розриваючи шлюб між сторонами, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 110 та 112 СК України, врахувавши той факт, що на час звернення до суду з позовом та на час ухвалення судового рішення позивачка відповідно наполягала та не відмовилась від вимог щодо розірвання шлюбу, а подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують доводів позовної заяви та заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування місцевим судом усіх фактичних обставин справи не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Суд першої інстанції повністю і всебічно дослідив матеріали справи, а також встановив факт відсутності між сторонами спільного господарства та припинення фактичних шлюбних відносин.

Так, апелянт в апеляційній скарзі визнає, що сторони проживають окремо, позивачка у квітні 2022 року разом з дітьми виїхала на проживання до Канади, між ними існує спір щодо проживання дітей і це питання зараз вирішується адвокатами сторін в Канаді.

Вказані обставини свідчать про неможливість збереження шлюбу.

Крім цього, апелянт вказує, що він був позбавлений права подати відзив на позовну заяву, оскільки не був повідомлений про те, що справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді суду.

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 19 ЦПК України справи про розірвання шлюбу є малозначними справами. Також, відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Частиною першою статті 277 ЦПК України визначено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2025 відкрито провадження у цій справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб та встановлено відповідачу строк для подання відзиву.

Згідно із частиною п`ятою статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Отже, місцевий суд забезпечив відповідачу можливість подати докази та пояснення стосовно справи, але їх неподання не може бути підставою для скасування рішення.

Також апелянт стверджує, що був позбавлений можливості подати до суду заяву про надання сторонам строку для примирення.

Відповідно до статті 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Відтак, при категоричній незгоді позивачки на примирення, суд має враховувати, що надання такого строку на примирення буде суперечити положенням статті 51 Конституції України та статті 24 СК України.

Отже, надання строку на примирення є виключно правом суду, а не обов`язком.

Натомість, вирішуючи спір, суд з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи відповідача зводяться до з`ясування взаємовідносин між сторонами, що не впливає на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 грудня 2020 року по справі №456/848/16-ц, у якій зазначено, що згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивачка не висловила.

Колегія суддів враховує позицію позивачки, яка категорично заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає збереження сім`ї є неможливим, наполягає на розірванні шлюбу.

Хоч в апеляційній скарзі відповідач і зазначив про можливе примирення сторін, але доказів на підтвердження вчинення ним реальних заходів щодо налагодження із позивачкою сімейних відносин не надав.

В апеляційній скарзі скаржник не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про помилковість висновків суду щодо неможливості збереження шлюбу. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кошутська Ольга Святославівна, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 вересня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник