Дата документу 16.09.2025 Справа № 317/521/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/521/25 Головуючий у 1-й інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/1515/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Онищенка Е.А., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної установи «Веселівський виправний центр №8» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, про стягнення розрахункових та відшкодування за затримку проведення розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, про стягнення розрахункових та відшкодування за затримку проведення розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначив, що наказом від №13/OC-22 від 11 лютого 2022 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до державної установи «Веселівський виправний центр (№ 8)» (далі по тексту - ДУ «Веселівський виправний центр (№ 8)») на посаду провідного фахівця з режиму секретності групи режимно-секретної роботи.

З 14 травня 2022 року до закінчення дії воєнного стану у ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» оголошено простій та дозволено працівникам до закінчення простою бути відсутнім на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель установи, зобов`язано забезпечувати оплату часу простою працівників установ у розмірі 2/3 посадового окладу, дозволено видати трудові книжки працівників установи за їх бажанням.

Наказом №113/ОС-22 від 23 вересня 2022 року ДУ «Веселівський виправний центр (№ 8)», позивача було звільнено з посади провідного фахівця з режиму секретності групи режимно-секретної роботи з 23 вересня 2022 року за угодою сторін.

Наказом Міністерства юстиції України від 22 червня 2022 року №1347/7 Державна установа «Дніпровська виправна колонія (№89)» (далі по тексту - ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)») надано повноваження розпорядника бюджетних коштів ДУ «Веселівський виправний центр №8» в частині проведення оплати праці, проте, починаючи з 01 липня 2022 року по день звільнення позивача (23 вересня 2022 року), виплата грошового забезпечення та заробітної плати співробітникам виправного центру не проводилась внаслідок чого утворилася заборгованість за вказаний період.

Починаючи з липня 2022 року і до теперішнього часу, керівництво ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» не виходить на зв`язок із ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)», відповідно, фінансування установи не здійснюється. Враховуючи те, що ДУ "Веселівський виправний центр (№8)"підпорядковується Південно-Східному Міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

На підставі вищевикладеного, позивач просила суд стягнути солідарно з Державної установи «Веселівський виправний центр №8» та Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати при звільненні у період з 01 липня 2022 року по день звільнення 23 вересня 2022 року у розмірі 19928, 30 грн, грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4329, 67 грн, а також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 72 030,00 грн, та судові витрати.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 19928,30 гривень та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 329,67 гривень.

Стягнуто з Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 72 030,00 гривень.

Стягнуто з Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 18500,00 гривень та судові витрати на оплату судового збору в розмірі 968,96 гривень.

У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна установа «Веселівський виправний центр №8» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року скасувати в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що невиплата заробітної плати відбулась не з вини роботодавця, а сталась у наслідок обставин непереборної сили. Крім того, розрахунок заробітної плати наданий позивачем, не містить складових її обчислення, здійснити такий розрахунок не може і роботодавець, оскільки службова документація не була евакуйована. Щодо невикористаної відпустки, апелянт наголошує, що у період дії воєнного стану, дні щорічної основної відпустки понад 24 календарних днів можуть бути перенесені на період після припинення або скасування воєнного стану, або за рішенням роботодавця, надаватись без збереження заробітної плати.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Попов В.Г. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Державна установа «Веселівський виправний центр (№8)», Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме, шляхом надіслання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», які доставлені в електронний кабінет 22 .07.2025, що підтверджується довідкою відповідального працівника апеляційного суду ( т. 2 а.с. 13-14) до апеляційного суду не з`явилися.

Від Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на адресу апеляційного суду надійшли клопотання в якому вони прохають розглядати справу без їх участі ( т. 2 а.с. 18, а.с. 47-48).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки Державна установа «Веселівський виправний центр (№8)», Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справу Державна установа «Веселівський виправний центр (№8)»,реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відбулось порушення трудових прав позивача саме з вини відповідача, як роботодавця, а отже, усі виплати при звільненні підлягають стягненню згідно вимог Закону.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 10 квітня 2012 року за наказом державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» від 11 лютого 2022 року № 13/ОС-22 її було призначено на посаду провідного фахівця з режиму секретності групи режимно-секретної роботи державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» з 14 лютого 2022 року (т.1 а.с41-43).

Наказом начальника Веселівського виправного центру (№8) від 23 вересня 2022 № 113/ОС-22 відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України звільнено ОСОБА_1 , провідного фахівця з режиму секретності групи режимно-секретної робот державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», з 23 вересня 2022 року за угодою сторін на підставі її особистої заяви від 22 вересня 2022 року, яка міститься в матеріалах справи (т. а.с.34,38).

За змістом довідки державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням ОСОБА_1 у період з лютого 2022 року по червень 2022 року нараховувалась заробітна плата (загальна сума 39 551, 11 грн) (т.1 а.с.31).

Наказом Міністерства юстиції України від 22.06.2022 №1347/7 державній установі «Дніпровська виправна колонія (№89)» надано повноваження розпорядника бюджетних коштів державної установи «Веселівський виправний центр №8» в частині проведення розрахунково-касових операцій з оплати праці (т.1 а.с.29).

На адвокатський запит представника позивача листом Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 22.04.2024 № 3.3/958-2024/Г-795 роз`яснено, що державна установа «Веселівський виправний центр (№8)» знаходиться на території, яка має статус такої, що тимчасово окупована Російською Федерацією. Починаючи з липня 2022 року і до теперішнього часу, керівництво державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» не виходить на зв`язок із Міжрегіональним управлінням, відповідно, фінансування установи не здійснюється. Міжрегіональне управління позбавлене можливості отримати будь-яку інформацію, необхідну для визначення потреби в фінансуванні на оплату праці державної установи «Веселівський виправний центр (№8)». Виплата заробітної плати неможлива без керівника установи або іншої особи, яка зазначена в картці зі зразками підписів, без надання платіжних відомостей, платіжних інструкцій та реєстрів юридичних та фінансових зобов`язань. Крім того, повідомлено, що виплата додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» проводилася особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які несли службу в органах і установах. У заяві було зазначено, що заявниця працювала на посаді провідного фахівця з режиму секретності. Враховуючи, що посада не відноситься до категорії осіб рядового і начальницького складу, тому виплата додаткової винагороди не передбачалася (т.1 а.с.25).

Крім того, на заяву позивача від 28.03.2024 листом Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89)» від 22.04.2024 № 89/4-78 повідомлено, що вона позбавлена можливості отримати будь-яку інформацію, необхідну для визначення потреби в фінансуванні на оплату праці державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» (т.1 а.с.25).

На запит представника позивача листом Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 30.05.2024 №6143/3.3-2024 роз`яснено, що проведення розрахунково-платіжних операцій, в тому числі із оплати праці, з липня 2022 року повинно було здійснюватись державною установою «Веселівський виправний центр (№8)» (відповідно до підпункту 23, 24 пункту 9 Положення про державну установу «Веселівський виправний центр (№8)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 01.10.2021. Проте, керівництво державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», починаючи з липня 2022, перестало виходити на зв`язок із Південно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та на листування через офіційну електронну пошту не відповідало. Відтак Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було позбавлене можливості отримати будь-яку інформацію, необхідну для визначення потреби в фінансуванні на оплату праці державної установи «Веселівський виправний центр (№8)». Враховуючи зазначене, фінансування державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» з липня 2022 року Міністерством юстиції України не здійснювалося. В зв`язку з призначенням з 8 травня 2024 року начальника державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» на даний час проводяться заходи щодо відновлення функціонування даної установи, в тому числі і в частині відновлення розрахунково-касового обслуговування в Державній казначейській службі України (т. а.с.28).

З листа державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» за вих.№46 від 06.03.2025 р., вбачається, що установа на даний час не має доступу до фінансових документів, тому надати документи, що можуть бути використані як докази у справі установа на даний час не має можливості (т.1 а.с.81).

Як вбачається з матеріалів справи, після внесення новопризначеним керівником державної установи "Веселівський виправний центр (№8), відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та перереєстрації ним рахунків у казначейській службі на підконтрольній території, Міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції було перераховано кошти за КЕКВ 2111 (за кодом економічної класифікації видатків - „Заробітна плата п. 2.1.1.1. Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333) на рахунок державної установи "Веселівський виправний центр (№8), який відкритий у Державній казначейській службі України - UA0000013, що підтверджується копією виписок з рахунку Міжрегіонального управління з системи Клієнт казначейства - Казначейство за 20.06.2024, 09.07.2024, 29.07.2024, 08.08.2024, 27.08.2024, 06.09.2024, 17.09.2024, 09.10.2024, 15.10.2024, 14.11.2024, 09.01.2025, 04.02.2025, 05.02.2025, 06.03.2025 та копії розподілу відкритих асигнувань від 17.06.2024 №66, 09.07.2024 №72, 26.07.2024 №79, 08.08.2024 №82, 27.08.2024 №90, 06.09.2024 №93, 17.09.2024 №104, 09.10.2024 №118, 15.10.2024 №122, 14.11.2024 №137, 09.01.2025 №1, 04.02.2024 №9, 05.02.2025 №10 та від 06.03.2025 №20, тому відповідач - державна установа "Веселівський виправний центр (№8), мав можливість виплатити позивачці усі належні їй виплати після звільнення.

З ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 11.10.2024 р. було закрито провадження в адміністративній справі №280/5675/24 за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, та роз`яснено позивачу про наявність у неї права на звернення із зазначеними позовними вимогами до суду загальної юрисдикції у порядку цивільного судочинства (т.1 а.с.193-197).

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, і підстав для відступу від такого правового висновку немає.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Отже, під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно поняттям «усі виплати» охоплюється також і виплата грошового забезпечення, компенсації невикористаних днів щорічної відпустки що є предметом позовних вимог незважаючи на те, що відповідно до спеціального законодавства має іншу назву, а відтак, право на звернення до суду з даним позовом не обмежується строками давності.

У ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладав охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу, спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України. Служба в Державній кримінально- виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.

Частинами 1, 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачено, що держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

За визначенням наведеним у ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75, державна установа «Веселівський виправний центр (№8)» знаходилась на території, яка мала статус такої, що розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебуває в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309, державна установа «Веселівський виправний центр (№8)» знаходиться на території, яка має статус такої, що тимчасово окупована Російською Федерацією.

13.05.2022 р. Міністром юстиції відповідно до статей 34, 113 КЗпП України, Указу Президента України від 24.04.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з урахуванням норм Постанови Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 №221 «Деякі питання оплати праці працівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, що фінансуються або дотуються з державного бюджету, в умовах воєнного стану» видано наказ від 13.05.2022 №1951/5 «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній Україні територїї».

Відповідно до п. 3 указаного Наказу Міністерством юстиції України оголошено простій з 14.05.2022 року до закінчення дії воєнного стану серед інших і у державній установі «Веселівський виправний центр (№8)» та дозволено працівникам указаних установ до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель зазначених установ. Зобов`язано керівників державних установ, у тому числі і державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» забезпечити оплату часу простою працівників усіх установ у розмірі 2/3 посадового окладу.

18.05.2022 року на виконання наказу Міністра юстиції України начальником державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» видано Наказ №46/ос-22 «Про встановлення простою у роботі державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», зі змісту якого у зв`язку із тимчасовим знаходженням державної установи на непідконтрольній Україні території: оголошено простій з 14.05.2022 року до закінчення дії воєнного стану для всього персоналу державної установи «Веселівський виправний центр (№8)»; дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну робочу поза межами адміністративної будівлі установи; зобов`язано головного бухгалтера установи забезпечити оплату часу простою персоналу установи у розмірі двох третин посадового окладу на підставі наказу керівника; дозволено видати трудові книжки працівників установи за їх бажанням.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що з 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 була призначена на посаду провідного фахівця режиму секретності групи режимно-секретної роботи ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» та з 23 вересня 2022 року позивач була звільнена з посади відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі її особистої заяви 22 вересня 2022 року.

Підставою звернення до суду з позовом про нарахування та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 липня 2022 року по 23 вересня 2022 року та компенсації за невикористану відпустку, про стягнення відшкодування за затримку розрахунку при звільнені.

Оплата простою врегульована ст. 113 КЗпП України. Так, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), але за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

З обставин цієї справи вбачається, що 23 вересня 2022 року позивачка була звільнена з посади за угодою сторін, однак відповідач не провів із нею повного розрахунку.

Згідно довідки про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від 29.09.2022 заробітна плата позивачки на час запровадження простою (травень 2022 року) за березень і квітень 2022 року становила 12005,00 гривень.

Таким чином з часу запровадження простою заробіток мав становити 7203,00 гривень (2/3 від 12005,00).

За період липень-вересень 2022 року у розмірі 19928, 30 гривень, що включає в себе заборгованість за липень 2022 року 7203, 00 гривень, за серпень 2022 року 72103, 00 гривень, за вересень 2022 року 5222, 30 гривень.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України закріплює строки розрахунку при звільненні. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Встановивши, що заборгованість із виплати заробітної плати за період з 01 липня до 30 вересня 2022 року становить 19 928, 30 грн, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення на користь позивачки зазначеної суми.

Крім того, згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

У ст. 6 Закону України «Про відпустки» зазначається, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Ст. 24 Закону України «Про відпустки» закріплює, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Позивачка працювала в державній установі «Веселівський виправний центр (№8)» на посаді провідного фахівця з режиму секретності групи режимно-секретної роботи з 14.02.2022 року по 23.09.2022 року включно. Отже, за вказаний період позивачка відпрацювала 160 робочих днів.

Відповідно до Листа Департаменту заробітної плати та умов праці Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо грошової компенсації працівникам за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток» від 24.06.2011 №208/13/116-11 визначаємо кількість днів щорічної відпустки, які припадають на один календарний день без врахування святкових і неробочих днів в цілому за рік. Потім одержаний результат множимо на кількість календарних днів, відпрацьованих працівником у робочому періоді з 14.02.2022 року по 23.09.2022 року включно. Кількість днів щорічної відпустки в цьому випадку становить 11 календарних днів. Згідно з положеннями вищенаведеного Листа кількість днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівникові, має розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу.

Нормативно-правовий акт загального характеру, який би визначав порядок розрахунку кількості днів щорічної відпустки, відсутній.

Тому при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, визначеним у постанові Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», тобто прив`язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 207/1385/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, в постанові Верховного Суду від 19 листопада 2024 року в справі № 759/17721/21, зазначено про те, що в справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця.

Відповідно до КЗпП України та Закону України "Про оплату праці" обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, зокрема щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника) (постанова Верховного Суду від 15 липня 2024 року в справі № 758/9515/23).

Роботодавець не надав належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивачка використала право на щорічну оплачувану відпустку за зазначений нею в позові період її роботи, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивачки щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4329,67 гривень є обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31 березня 2020 року по справі № 808/2122/18, від 31 січня 2020 року по справі № 823/1477/16, від 29 січня 2020 року по справі № 440/4332/18.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі - Закон № 2352-ІХ)) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала чинності з 19 липня 2022 року.

Отже, період з 19 липня 2022 року регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за шість місяців.

Відповідно до доданих до позову доказів, період затримки розрахунку при звільненні позивачкою розраховується з 23 вересня 2022 року по дату звернення з позовом, що є більшим від шести місяців, відтак розрахунок середнього розрахунку проводиться у межах нормативно встановленого шестимісячного обмеження.

Розрахунок середнього заробітку, проводиться позивачкою відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Порядок застосовується у тих випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Так, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наданих доказів, які містяться у справі вбачається, що середня заробітна плата за останні два місяці роботи позивачки становить 12005, 00 грн, а за шість місяців ця сума становить 72030, 00 грн ( 12005х6).

Суд першої інстанції під час визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врахував період виникнення спірних відносин, законодавство, що діяло на час таких правовідносин, судову практику, та зробив обґрунтований висновок про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні за 6 місяців, що становить 72030,00 грн.

Відповідачем, наведені позивачкою розрахунок заборгованості по заробітній платі у розмірі 19928, 30 грн, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 4329, 67 грн , розрахунок середнього заробітку при затримці при звільненні, що становить72030, 00 грн, не спростовано. Будь яких своїх розрахунків не надано.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах саме з державною установою «Веселівський виправний центр (№8)», отже всі виплати при звільненні треба стягнути саме з державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення зазначених сум з державної установи «Веселівський виправний центр (№8)», заборгованість із заробітної плати за липень-вересень 2022 року 19 928, 30 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців, що становить 72 030, 00 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 329,67 гривень.

Посилання заявника на норму ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-ІХ, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що Установа як роботодавець, та Управління як державний орган який здійснює нагляд за її діяльністю, вживали всіх можливих заходів для забезпечення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати. Визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця у непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, сам роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні. Роботодавцем, - ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» взагалі не надано жодного доказу, можливості застосування норми ч. 3 ст. 10 Закону №2136-ІХ, так як наявність обставин які є умовою застосування цієї норми доводиться саме роботодавцем, а не іншою особою, відтак застосування цієї норми закону в даному випадку є неможливим.

Посилання апеляційної скарги на обставини встановлені ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2024 року у справі №757/56512/24 не заслуговують на увагу, адже позивачка не була учасником цієї справи, та не брала участь у встановленні обставин справи.

Доводи апеляційної скарги в частині невиконання зобов`язань у зв`язку із настанням обставин непереборної сили не заслуговують на увагу, які і посилання в апеляційній скарзі на статтю 617 ЦК України, оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, а обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Про це зазначає Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19.

В межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційним судом не встановлено підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачкою надано договір про надання правової допомоги № 26-03/24 від 24.03.2024 року, укладений з адвокатським об`єднанням «Акцент »в особі голови Шубіна О.П., ордером серії АР №1213418 виданим адвокату Попову В.Г., актом приймання-передачі правничої допомоги від 13.05.2025 року, з якого вбачається, що позивачці була надана правнича допомога на загальну суму 18500,00 грн.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Враховуючи характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом, відсутність заперечень відповідача щодо неспівмірності таких витрат, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивачки щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, підлягають задоволенню у заявленому нею розмірі.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи «Веселівський виправний центр №8» залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 04 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Онищенко Е.А.Кухар С.В.