Провадження № 2/752/3411/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.08.2025 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Чекулаєва С.О.,

за участі секретаря Пастух З.Ф., Шевченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Київської міської прокуратури

про скасування арешту

за участю

представника позивача, адвоката - Мартиновича Андрія Борисовича

представника відповідача - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 (надалі за текстом також - позивач) звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської прокуратури (надалі за текстом також - відповідач) з такими позовними вимогами:

-скасувати арешт нерухомого майна, а саме 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений слідчим відділу прокуратури міста Києва, постанова б/н від 29.03.2006, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Першою київською державною нотаріальною конторою 30.03.2006 за №3038831;

-виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, запис про арешт нерухомого майна, а саме 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений слідчим відділу прокуратури міста Києва, постанова б/н від 29.03.2006, зареєстрований 30.03.2006 за № 3038831 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора.

Стислий виклад позиції позивача

Вимоги позивача обґрунтовуються тим, що йому стало відомо про наявність заборони відчуження об`єкту нерухомого майна - 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності.

Вказана заборона була накладена Першою київською державною нотаріальною конторою 30.03.2006 за №3038831, із вказанням у графі «Власник» ОСОБА_3 ; підстава обтяження: постанова б/н від 29.03.2006 Слідчого відділу прокуратури міста Києва.

Таким чином, позивач стверджує, що відповідач застосував, а Перша київська державна нотаріальна контора зареєструвала обтяження (арешт) нерухомого майна (квартири), яке належить позивачу на праві власності, та не є власністю ОСОБА_3 , з якою позивач не знайомий та не перебував у жодних сімейних чи майнових відносинах.

Позивач також зазначає, що на дату винесення слідчим прокуратури міста Києва постанови/прийняття рішення про арешт частини його квартири, по жодній кримінальній справі він не перебував у статусі обвинуваченого або підозрюваного, а також не був особою, яка несе за законом матеріальну відповідальність за дії такої особи; опис майна (частини квартири), яка є власністю позивача не здійснювався.

Враховуючи викладене, позивач вказує, що безпідставний арешт належного йому нерухомого майна порушує його право власності, а тому просить суд скасувати такий арешт та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, запис про арешт нерухомого майна.

Стислий виклад позиції відповідача

Київська міська прокуратура повідомила суд, що у травні 2024 року позивач звертався до відповідча із запитом, у якому просив надати постанову б/н від 29.03.2006 про арешт (внесення інформації про обтяження) частини квартири АДРЕСА_1 та надати документи на підставі яких прокуратурою встановлено власника вказаної квартири в особі ОСОБА_3 .

Київська міська прокуратура своїм листом від 22.05.2024 №12486-2024 повідомила позивача, що ведення діловодства у 2006 році в прокуратурі міста Києва здійснювалося у паперовому вигляді у спосіб, що передбачав ведення реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції у відповідних книгах обліку.

Згідно з актами про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, книги обліку вхідних та вихідних документів прокуратури міста Києва знищені відповідно до встановлених строків їх зберігання включно до 2014 року, а тому встановити наявність чи відсутність запитуваного документа (постанови слідчого про арешт) не виявляється можливим.

Процесуальні дії у справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2024 головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16.09.2024 відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.10.2024.

Підготовче засідання у справі відкладалося за клопотаннями учасників справи.

05.06.2025 у підготовчому судовому засіданні були виконані завдання підготовчого провадження передбачені цивільним процесуальним законодавством для початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 06.08.2025.

У судовому засіданні 06.08.2025, після судових дебатів, суд, керуючись положеннями статті 244 ЦПК України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 11.08.2025.

Фактичні обставини встановлені судом

На підставі копії Свідоцтва про право власності на житло від 16.06.2005 за №1168 власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях.

Вказана обставина також підтверджується інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вих.№11237 від 27.03.2025 згідно якої суд встановив, що за даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого ДП «Наш дім» 16.06.2005 (розпорядження №1168) та зареєстрованого в Бюро 19.08.2005 у реєстрову книгу №4126.

Відповідно до наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (дата формування 07.05.2024; номер інформаційної довідки: 377506788) вбачається про наявність арешту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер обтяження: 3038831, зареєстрований 30.03.2006 реєстратором Перша київська державна нотаріальна контора на підставі постанови б/н від 29.03.2006, Слідчий відділ прокуратури міста Києва; об`єкт обтяження: 1/5 частина вказаної квартири; власником квартири вказано ОСОБА_3 .

Згідно листа Київської міської прокуратури від 22.05.2024 вих.№12486-2024, наданого на запит позивача, суд встановив, що у відповідача відсутні документи, які були підставою для накладення арешту на належну позивачу квартиру, у зв`язку з їх знищенням за давністю зберігання.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

У постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

Суд встановив, що арешт на 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений слідчим відділу прокуратури міста Києва, згідно постанови б/н від 29.03.2006, із зазначенням, що власником відповідної частки у праві власності на вказану квартиру є ОСОБА_3 .

Водночас суд встановив, що власниками квартири АДРЕСА_1 є позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях.

Київська міська прокуратура, не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження законності та обгрунтованості накладеного арешту на вказаний вище об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, суд вбачає, що має місце безпідставне обтяження належного позивачу нерухомого майна.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги N N 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд дійшов висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Оскільки право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, враховуючи тривалий час перебування майна під арештом, ту обставину, що жодного кримінального провадження щодо позивача не відкрито, а особа у зв`язку з якою був накладений арешит - ОСОБА_3 не була і не є власником квартири АДРЕСА_1 , суд дійшов до висновку про необхідність захисту права власності позивача шляхом скасування арешту на зазначене нерухоме майно, а саме: на 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачу та членам його сім`ї.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури про скасування арешту - задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна, а саме 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений слідчим відділу прокуратури міста Києва, постанова б/н від 29.03.2006, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Першою київською державною нотаріальною конторою 30.03.2006 за №3038831.

Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, запис про арешт нерухомого майна, а саме 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , накладений слідчим відділу прокуратури міста Києва, постанова б/н від 29.03.2006, зареєстрований 30.03.2006 за № 3038831 реєстратором: Перша київська державна нотаріальна контора.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: С.О. Чекулаєв