Справа № 486/774/25
УХВАЛА

про закриття провадження за позовною вимогою

12.09.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Рожкової Т.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача Шавлуташвілі Г.Т., Дзюбенко Л.П.

представника третьої особи Нестеренко І.В.

представника третьої особи Дубаневич О.З.

представника третьої особи Бондаренко Д.О.

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраїнської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Південноукраїнська міська рада, Управління охорони здоров`я Південноукраїнської міської ради, Національне агентство з питань запобігання корупції, Первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Южноукраївської об`єднаної організації профспілки працівників атомної енергетики та промисловості України, про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Питання, що вирішуються цією ухвалою

15 липня 2025 року представник відповідача через підсистему «Електронний суд» просив залишити позовну заяву ОСОБА_3 без руху із посиланням на те, що вона (позовна заява) не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України.

Зокрема, вказав, що:

1) позивачем не дотримано вимоги п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України, оскільки позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміну до організації структури та штатного розпису» вже була предметом розгляду у Южноукраїнському міському суді Миколаївської області, однак, ухвалою від 27 лютого 2025 року у відкритті провадження у справі №486/379/25 було відмовлено через неможливість розгляду такого роду вимоги у порядку цивільного судочинства. А оскільки позивач цю ухвалу не оскаржувала, то при виконанні вимог п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України свідомо і умисно ввела суд в оману, надавши неправдиве підтвердження, що нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав;

2) в порушення норми п. 3 ч.3 ст. 175 ЦПК України позивач не вказала ціну позову, не надала обґрунтованого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та на відшкодування моральної шкоди, що перешкоджає відповідачу подати свої заперечення з приводу вимог, які підлягають грошовій оцінці;

3) до цього ж, позивач не дотрималась вимог ч.4 ст. 177 ЦПК України у частині надання належного документу про сплату судового у встановленому законом порядку та розмірі, так як за усі висунуті нею вимоги, з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 мала б сплатити за подання позову 2 906,88 грн. Крім цього, платником судового збору є ОСОБА_4 , який не є стороною цієї справи.

З цих мотивів представник відповідача просив визначити позивачу строк для усунення цих недоліків позовної заяви, який, на його думку, не може перевищувати п`яти днів.

ІІ. Позиція позивача стосовно цієї заяви

Позивач, у свою чергу, відреагувала на це клопотання запереченням від 17 липня 2025 року, яке направила через підсистему «Електронний суд», зіславшись, серед іншого, на пропуск відповідачем встановленого процесуального строку для подання такого роду заяв, введення суду в оману, перекручування фактів і надання недостовірної інформації.

Заперечуючи проти доводів відповідача про невідповідність її позовної заяви вимогами ст.ст. 175, 177 ЦПК України вказала що:

1) перешкод для повторного звернення із вимогою щодо наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року у неї немає, так як Южноукраїнський міський суд Миколаївської області, відмовивши у відкритті провадження через неналежну юрисдикцію, вимогу про скасування наказу № 133/01-01 від 10 грудня 2024 року по суті не розглядав, перевірку його законності не здійснював і рішення по суті спору не приймав.

До цього ж, у нинішньому позові висунуто ряд додаткових вимог, безпосередньо пов`язаних із її звільненням, що виключає ідентичність предмету позовів і не перешкоджає повторному зверненню із вимогою, за якою було відмовлено у відкритті провадження;

2) твердження відповідача про невідповідність її позовної заяви вимогам п.3 ч.3 ст. 175 ЦПК не відповідають дійсності, оскільки вона навела розрахунок середньоденної заробітної плати згідно наданої відповідачем довідки та у відповідності до постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. А оцінка моральної шкоди не є точно обраховуванню категорією;

3) стосовно сплати судового збору, то позивач відзначила, що з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 має переплату за ним на суму 484,48 грн., так як висунула до відповідача п`ять позовних вимог, три із яких є невід`ємною частиною вимоги про поновлення на роботі, а тому вони не оплачуються судовим збором. За решту вимог вона заплатила у сумі 2 422,40 грн., очікуючи повернення переплаченого судового збору, з огляду на понижуючий коефіцієнт 0,8, при ухваленні судом рішення по суті спору.

Вказала, що вона є фактичним платником судового збору, а тому доводи відповідача про його сплату її чоловіком ОСОБА_4 є безпідставними.

З цим позивач просила суд залишити клопотання без розгляду, натомість взяти до уваги наведене нею правове обґрунтування стосовно тверджень відповідача і проводити розгляд справи за наявними матеріалами.

ІІІ. Мотиви суду і застосоване ним право при постановленні ухвали

Заслухавши позиції сторін стосовно винесених ними на розгляд суду питань, всебічно, повно і об`єктивно перевіривши матеріали справи, на які вони посилаються, діючи в межах завдань і основних засад цивільного судочинства, пропорційності, диспозитивності і змагальності сторін, суд виходив із такого.

ІІІ.І Міркування суду щодо підтвердження позивача згідно п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України

Норма п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України дійсно зобов`язує позивача надати підтвердження того, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

ВС КЦС у своїх постановах, до прикладу, у справі № 947/31700/20 від 08 січня 2024 року, неодноразово роз`яснював, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору.

У свою чергу, предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

А підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

ВС вкотре відзначив, що нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Так, ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 27 лютого 2025 року у справі №486/379/25 у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_3 до КНП «ЮМБЛ» про визнання протиправними та скасування наказів було відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України.

ОСОБА_3 , зокрема, поряд із наказом №04/01-01 від 01 січня 2025 року «Про персональне попередження працівника про майбутнє звільнення», просила визнати протиправним і наказ №133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису».

Суд же, із посиланням на недоцільність вдаватись в діяльність підприємства щодо скорочення чисельності та штату працівників, у відкритті провадження відмовив через неможливість розгляду такого роду вимог у порядку цивільного судочинства.

Ухвала не була оскаржена і набрала законної сили 15 березня 2025 року.

Незважаючи на це, ОСОБА_3 , будучи обізнаною із мотивами і підставами неможливості розгляду загальним судом таких вимог, вдруге висунула до КНП «ЮМБЛ» вимогу про скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису» шляхом звернення до суду із новим позовом, який наразі розглядається, що правда, доповнивши його рядом інших вимог, які, однак, є такими, що підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Паралельно позивач на виконання п.10 ч.3 ст. 175 ЦПК України надала підтвердження, що нею не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Однак, суд, проаналізувавши наявні у нього матеріали справи, не має змоги однозначно погодитись із цим твердженням або спростувати його з причини відсутності у нього копії позовної заяви ОСОБА_3 , за якою Южноукраїнський міський суд 27 лютого 2025 року відмовив у відкритті провадження.

Зокрема, представник відповідача на підтвердження своїх доводів копію позовної заяви ОСОБА_3 не надав, хоч і був стороною справи №486/379/35, у той час, як суд самостійно доступу до неї не має.

До того ж, підстави позову ОСОБА_3 в ухвалі судді від 27 лютого 2025 року не відображені, а тому перевірити і оцінити їх на тотожність з підставами цього позову суд змоги немає.

Іншими словами, суд не має змоги встановити з яких саме підстав ОСОБА_3 просила визнати незаконним і скасувати наказ №133/01-01 у справі №486/379/35, щоб мати змогу проаналізувати їх на предмет тотожності із підставами, якими ця вимога обґрунтовується у цій справі.

Тому суд може констатувати лише ідентичність сторін і предмету цього позову із позовом у справі №486/379/25 та позбавлений можливості простежити їх тотожність/нетотожність у частині викладених позивачем підстав, тобто, обставин, якими була обґрунтована вимога про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року.

А як зазначав суд вище, нетотожність хоча б одного з елементів, у даному випадку, підстави, не перешкоджає повторному зверненню до за вирішенням спору.

Та й у будь якому випадку залишення позовної заяви без руху з цих підстав не узгоджується із принципом пропорційності цивільного судочинства і не матиме процесуального результату.

Паралельно суд вказує, що доводи позивача стосовно цього питання є неприйнятними для нього, оскільки вона, будучи обізнаною з мотивами відмови у відкритті провадження, достовірно знала, що вимога стосовно наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року не може бути вирішена по суті загальним судом.

А об`єднання позивачем кількох вимог в одному позові все одно не поширює юрисдикцію суду на ту вимогу, розгляд якої не входить до його компетенції.

Кожна окрема вимога, хоча вони й об`єднані в одному позові, по суті, й становить собою предмет.

А тому суд вважає за необхідне перейти до обговорення питання про закриття провадження у частині вимоги про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

ІІІ.ІІ Мотиви прийняття рішення про закриття провадження за вимогою про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від10 грудня 2024 року

На підставі положень абзацу першого частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У даному випадку позивач не погоджується із своїм звільненням з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, а тому порушує перед судом, серед іншого, питання про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису», яким було прийнято рішення про скорочення займаної нею посади.

Але розгляд питань щодо організаційної структури, чисельності та/або штату працівників підприємства не відноситься до юрисдикції загального суду і не підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

На такому неодноразово наголошував Верховний Суд, до прикладу, у постанові від 05 грудня 2024 року у справі № 456/2088/23.

Тут КЦС ВС вкотре відзначив, що при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, у той час як суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення (постанови Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17).

Звідси можна простежити, що позиція Верховного Суду із даного питання є давно усталеною, а так само й актуальною на даний час.

Бо КЦС ВС наголошував на цьому й у постановах за 2025 рік, до прикладу, у одній із останніх від 13 серпня 2025 року у справі №466/12565/23, де Суд вказав, що питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці є складовою права на управління діяльністю підприємством і є виключними повноваженнями органу управління АТ «Львівгаз», а тому надання судом оцінки доцільності таких змін може бути розцінено, як втручання у виключні повноваження правління АТ «Львівгаз» на управління діяльністю підприємства.

Крім того, суд не вправі оцінювати правомірність (неправомірність) змін в організації виробництва і праці (постанова Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22, провадження № 61-162св23).

Тому у цій справі суд звертається до діючого Статуту відповідача, що був затверджений рішенням Южноукраїнської міської ради № 507 від 23 червня 2021 року, і відзначає, що згідно п. 1.1. Статуту КНП «ЮМБЛ» є лікарняним закладом охорони здоров`я комунальним унітарним некомерційним підприємством, що надає послуги первинної (у т.ч. невідкладної) та вторинної (спеціалізованої) амбулаторної та стаціонарної медичної допомоги будь-яким особам в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та діючим Статутом.

Підприємство здійснює господарську некомерційну діяльність, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку ( п. 1.8. Статуту).

Відповідно до п. 4.8. Статуту підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює граничну чисельність працівників,затверджує штатний розпис та погоджує в установленому законодавством та Статутом порядку.

За п. 8.1 Статуту структура підприємства, порядок внутрішньої організації та сфери діяльності структурних підрозділів Підприємства затверджуються Директором Підприємства.

Штатну чисельність Підприємства Директор затверджує на підставі фінансового плану Підприємства та погоджує в установленому законодавством та цим Статутом порядку міським головою або профільним заступником міського голови з питань діяльності виконавчих органів влади ( п. 8.3. Статуту).

Звідси слідує, що визначення організаційної структури і внесення змін до штатного розпису відноситься до компетенції відповідача, а їх погодження до компетенції його засновника Південноукраїнської міської ради.

А тому вирішення судом позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2025 року по суті може носити ознаки протиправного втручання у діяльність підприємства і його засновника.

А це має наслідком закриття провадження у справі саме у частині цієї вимоги на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, тобто, у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляд у порядку цивільного судочинства.

Тут слід вказати, що закриття провадження у цій частині не призведе до порушення права позивача на справедливий суд, адже це право не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тому у цьому випадку, висунувши вимогу щодо наказу №133/01-01 від 10.12.2024 року, позивач обрала спосіб захисту, для якого законом встановлено обмеження стосовно звернення з відповідним позовом.

Разом із цим, суд вказує, що у будь якому випадку, навіть закривши провадження за спірною вимогою, він не позбавлений можливості перевірити підстави і процедуру звільнення безпосередньо позивача з роботи і вирішити питання щодо поновлення її прав у разі, якщо буде встановлено, що вони порушені.

За такого, суд вважає, що вимога про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а тому провадження за нею має бути закрите на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

ІІІ.ІІІ. Мотиви суду стосовно питання виконання позивачем вимог п.3 ч.3 ст. 175 ЦПК України

На цьому етапі цивільного процесу суд не вбачає істотних підстав, які б зумовили залишення позовної заяви ОСОБА_3 без руху з мотивів недотримання нею вимог п.3. ч.3 ст. 175 ЦПК України.

Так, згідно вказаної процесуальної норми у позовній заяві зазначаються: 1) ціна позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; 2) обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

У цьому спорі позивач висунула до відповідача майнову вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та майнову вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 120 000,00 грн.

Ціна позову, при цьому, у позовній заяві дійсно не зазначена.

Проте, на думку суду, це не має істотного значення у контексті права відповідача надавати свої заперечення проти майнових вимог позивача, так як:

1) розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, розмір якої враховується при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, наведений нею у тексті позовної заяви із посиланням на видану відповідачем довідку, а порядок і підстави його стягнення визначені положеннями ст. 235 КЗпП України; сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апріорі, не може бути точно визначена позивачем у позовній заяві, так як залежить від дати поновлення позивача на роботі, у разі, якщо така вимога буде задоволена.

2) під моральною шкодою, зазвичай, розуміють втрати немайнового характеру, розмір якої залежить від багатьох факторів і обставин справи, а тому не існує формул чи чітко визначеного порядку її розрахунку, які може навести позивач у позовній заяві; позивач окреслила у позовній заяві обставини, які, на її думку, спричинили моральні страждання і розгорнуто описала характер і глибину цих страждань; на сьогодні межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати тільки для позовів про стягнення моральної школи за час перебування під слідством.

Тому залишення позовної заяви без руху задля зазначення у заяві лише ціни позову буде, на думку суду, свідчити про надмірно формальний характер підходу у контексті доступу до суду і не є доцільним з процесуальної точки зору, з огляду й на те, що відсутність самого по собі зазначення про ціну позову жодним чином не перешкоджає відповідачу наводити свої доводи, міркування і заперечення проти висунутих до нього майнових вимог.

ІІІ. ІV. Щодо питання забезпечення справи судовим збором

Крім цього, вирішуючи заявлене представником відповідача клопотання, суд вдається до перевірки правильності сплати позивачем судового збору і вказує наступне.

Закриття провадження у частині вимоги про визнання протиправним і скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року має наслідком повернення позивачу сплаченого судового збору за цю вимогу у розмірі 1 211,20 грн. на підставі п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Проте, суд не приймає рішення про повернення позивачу цього судового збору і вважає його сплаченим за вимогу про скасування наказу (розпорядження) №112-О «Про припинення трудового договору (контракту)» від 03 квітня 2025 року, так як позивач при подачі позову не оплатила її судовим збором, вважаючи її тісно пов`язаною із вимогою про поновлення на роботі.

Однак, така позиція позивача є помилковою.

Зокрема, згідно з пунктом 5 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, вимога про скасування наказу про звільнення підлягає сплаті судового збору, оскільки Закон України «Про судовий збір» передбачає звільнення від сплати судового збору лише для вимог: 1) про поновлення на роботі та 2) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А не для вимоги про скасування самого наказу про звільнення.

КЦС ВС у постанові від 16 грудня 2024 року у справі № 463/8028/22 роз`яснив, що позовна вимога про скасування чи визнання незаконним/недійсним наказу про звільнення не є необхідною для вирішення позову про поновлення на роботі, адже за приписами частини першої статті 235 КЗпП України звільнення працівника без законної підстави або незаконне переведення на іншу роботу є підставою для поновлення працівника на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже обставини щодо законності звільнення працівника підлягають встановленню саме підчас вирішення спору про його поновлення на роботі. Тож якщо позивач заявляє окрему позовну вимогу про скасування чи визнання незаконним/недійсним наказу така вимога підлягає оплаті судовим збором на загальних підставах.

Таким чином, вимога про скасування наказу № 112-О від 03 квітня 2025 року «Про припинення трудового договору (контракту)» підлягає оплаті судовим збором на загальних підставах.

Проте, позивач сплачувала судовий збір за вимогу про скасування наказу №133/01-01 від 10 грудня 2024 року у розмірі 1 211,20 грн.

А так як суд закриває провадження у цій частині, то не приймає рішення про повернення позивачу судового збору і вважає, що ним оплачена вимога про скасування наказу № 112-О від 03 квітня 2025року «Про припинення трудового договору (контракту)».

Вимоги ж про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і поновлення на роботі звільняються від оплати судовим збором згідно із п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Вимога ж про стягнення моральної шкоди оплачена позивачем у розмірі 1 211,20 грн. (без застосування коефіцієнту 0,8).

Звідси суд вважає, що розгляд цієї справи забезпечений оплатою судовим збором у повному обсязі, що виключає можливість залишення позовної заяви без руху.

Стосовно питання сплати судового збору ОСОБА_4 , то суд вказує, що фактичним його платником є позивач ОСОБА_3 , що підтверджується, зокрема, й випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 вересня 2020 року справі № 9901/144/20 якраз й вказала,що помилковим є висновок суду першої інстанції про неможливість прийняття як доказу сплати судового збору за подання позовної заяви платіжного доручення лише у зв`язку із зазначенням у ньому платником іншої особи, а не позивача, без урахування всього змісту цього документа, зокрема, вказівки на призначення відповідного платежу (об`єкта справляння судового збору). Визначальним є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Тож, у цій справі суд також виходить із того, що усі вимоги позивача, окрім щодо якої судом приймається рішення про закриття провадження, є оплаченими судоми збором.

Тому суд не знаходить підстав для залишення позовної заяви без руху.

Стосовно строків подання заяв/клопотань про залишення позовної заяви без руху, то ЦПК України конкретно їх не визначає, що дає суду підстави відхилити твердження позивача про пропуск відповідачем строку для подання цієї заяви.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 255, 258-261 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху- відмовити.

Провадження за вимогою про визнання протиправним і скасування наказу № 133/01-01 від 10 грудня 2024 року «Про зміни до організаційної структури та штатного розпису» - закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена у частині рішення про закриття провадження шляхом подання апеляційної скарги на неї до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення.

В іній частині ухвала оскарженню не підлягає, однак, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Ірина Явіца