Справа № 309/3276/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марич Іван Юрійович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року, ухвалене суддею Піцур Я.Я., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивує тим, що 06.07.2021 відповідач отримав у борг від нього 10 000 доларів США та 40 000 грн, про отримання яких написав розписку та зобов`язався повернути позичені кошти до 01.09.2021. На момент звернення до суду сума боргу не повернута, що у змушує його звернутися до суду із захистом порушених прав.

Посилаючись на викладене, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 447 476 грн. та судові витрати.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року позов задоволено.

Суд мотивував своє рішення тим, що в борговій розписці відсутнє зазначення сторонами спору відомостей щодо повернення коштів, а тому слід вважати, що боргове зобов`язання не було виконане.

З наданих відповідачем квитанцій про сплату боргу не вбачається, що такі було сплачено саме як повернення боргу в розмірі 10 000 доларів США та 40 000 гривень, оскільки в призначенні платежу вказано: «Переказ особистих коштів». Також суд звернув увагу, що суми, які слід було повернути відповідачеві та суми згідно наданих платіжних інструкцій не збігаються.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факту виконання зобов`язань згідно договору позики.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марич І.Ю., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що відповідач не заперечує факт укладення договору позики та отримання грошей у борг, проте наполягає на тому, що кошти за таким договором ним було повернуто позивачу, хоч і не в терміни передбачені самим договором, але такі було повернуто.

Договір позики не містить конкретного способу повернення позики, а тому банківські перекази є належним способом виконання взятих на себе зобов`язань.

Зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив на які саме потреби було перераховано такі кошти.

У ситуації, що склалася, наявність боргового документа у кредитора, при наявності платіжних інструкцій у боржника про виконання ним свого обов`язку, нівелює розписку.

У дане судове засідання з`явились: адвокат Плешинець М.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 та адвокат Марич І.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 .

Адвокат Плешинець М.В., який діє в інтересах позивача не заперечив про розгляд справи за відсутності його довірителя, оскільки такий про судове засідання знає. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Адвокат Марич І.Ю., який діє в інтересах відповідача не заперечив про розгляд справи за відсутності його довірителя, оскільки такий про судове засідання повідомлений належним чином. Просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 , повідомлений про дату та час судового засідання шляхом надіслання йому повідомлення у додаток «Viber», що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою від 02.04.2025 (а.с.103).

Відповідач ОСОБА_1 також повідомлявся про судове засідання шляхом надіслання йому повідомлення в додаток «Viber», що стверджується довідкою від 02.04.2025 (а.с.102).

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 06 липня 2021 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США та 40 000 грн, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2021 року.

Факт отримання ОСОБА_1 коштів за договором позики підтверджується наявним у ОСОБА_2 оригіналом розписки, яку долучено до матеріалів справи.

Отримання від позивача суми коштів, визначених у розписці від 01 вересня 2021 року, відповідачем не оспорюється.

Відповідачем долучено ряд квитанцій на загальну суму 10 037 доларів США та 35 200 гривень.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі керувався тим, що в позивача наявний оригінал боргової розписки, що свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань, а також вказав на те, що з доданих до матеріалів справи відповідачем платіжних інструкцій не можна зробити висновок, що такі були перераховані саме на погашення боргу, оскільки в призначенні платежу вказано «Переказ особистих коштів».

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може з огляду на наступне.

06 липня 2021 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США та 40 000 грн, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2021 року.

Відповідач факт отримання боргових коштів у вищезазначених сумах не оспорює, однак зазначає, що суму боргу повернув.

ОСОБА_1 долучив до відзиву на позовну заяву ряд платіжних інструкцій з АТ КБ «ПриватБанк», в якій отримувачем вказаний ОСОБА_2 , зокрема: від 14.09.2021 на суму 45 000 гривень, 14.09.2021 на суму 45 000 гривень, 14.09.2021 на суму 44 000 гривень, 25.11.2021 на суму 27 000 гривень, 25.11.2021 на суму 40 000 гривень, 25.11.2021 на суму 41 000 гривень, 30.12.2021 на суму 27 400 гривень, 09.06.2022 на суму 35 200 гривень.

Таким чином, за період з 14.09.2021 по 30.12.2021 відповідач здійснив фінансові операції на загальну суму 269 400 гривень, що відповідає в доларовому еквіваленті 10 037 доларів США. Крім цього, 09.06.2022 відповідачем було внесено 35 200 гривень на погашення боргу в сумі 40 000 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував у сторін на які потреби було перераховано вищезгадані суми, а тільки обмежився тим, що у призначенні платежу вказано «Переказ особистих коштів», що не може однозначно свідчити про повернення боргових коштів відповідачем.

З такими доводами слід погодитись з огляду на наступне.

Так, статтею 545 ЦК України встановлено обов`язок кредитора, який прийняв виконання зобов`язання на вимогу боржника видати йому оригінал розписки та зазначити, що боржник повернув кошти частково або в повному обсязі.

У відповідача відсутній оригінал розписки, на такому відсутнє зазначення про часткове або повне виконання боргових зобов`язань.

Однак, слід звернути увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, на яку також послався суд першої інстанції.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Так, суд першої інстанції під час аналізу доданих відповідачем платіжних інструкцій не з`ясував у сторін на які саме потреби відповідачем було перераховано позивачу таку значну суму коштів, яка якраз і свідчить про майже повне виконання позикового зобов`язання.

Позивач не спростував наведені у відзиві на апеляційну скаргу твердження відповідача щодо перерахування таких коштів на рахунок погашення боргу.

Як правильно зазначив відповідач, в даній ситуації, наявність боргового документа у кредитора, при наявності платіжних інструкцій у боржника про виконання ним свого обов`язку, нівелює розписку в частині невиконання зобов`язання.

Тобто, такі кошти внесені відповідачем на рахунок позивача слід віднести саме на рахунок погашення боргових зобов`язань, навіть не зважаючи на те, що такі кошти було перераховано відповідачем після спливу строку повернення боргу.

За цієї обставини, слід зменшити суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням розміру внесених ОСОБА_1 сум.

Як уже зазначалось апеляційним судом вище, що відповідачем було внесено 10 037 доларів США на погашення боргу в іноземній валюті та 35 200 гривень на погашення гривневого боргу.

Станом на 30.12.2021, коли було здійснено відповідачем останній платіж на суму 27 400 гривень, ОСОБА_1 переплатив ОСОБА_2 суму 37 доларів США, що становить 1 006,69 гривень (курс НБУ долара до гривні станом на 31.12.2021 становить 27,2077 гривень за 1 долар США, тобто 37 х 27,2077 = 1 006,69).

З вищезазначеного слідує, що неповернутою сумою залишається сума 3 793,31 грн. (40 000 35 200 1 006,69), яку і належить стягнути з відповідача на користь позивача.

Отже, суд першої інстанції під час ухвалення рішення не врахував вищенаведені обставини та прийшов до помилкових висновків, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Приписами статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції задоволено 0,84% від заявленого позову (3 793,31 : 451 756 х 100), а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 37,93 гривні (4 474,76 х 0,84%).

Щодо судового збору за подання апеляційної скарги, то у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір у розмірі 6 719,42 гривні (6 776,34 х 0,84% = 56,92, а тому з 6 776,34 56,92 = 6 719,42).

Крім цього, відповідачем в апеляційній скарзі заявлено клопотання про стягнення з позивача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 гривень.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на складність справи, участь адвоката Марича І.Ю. в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, написанні апеляційної скарги та враховуючи принципи розумності, співмірності та обґрунтованості витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає, що достатнім та обґрунтованим розміром відшкодованих витрат на професійну правничу допомогу буде саме сума 5 000 гривень. У решті розміру витрат, слід відмовити.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 12, 81, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марич Іван Юрійович, задовольнити частково.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 06 лютого 2025 року, змінити, зменшивши розмір заборгованості із суми 451 756,00 гривень на суму 3 793,31 гривні, та судовий збір із суми 4 517,56 гривень на суму 37,93 гривень.

У решті розміру заявленого позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 6 719,42 гривень судового збору за подання апеляційної скарги та у розмірі 5 000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: