Номер провадження: 22-ц/813/5098/25
Справа № 503/1418/23
Головуючий у першій інстанції Вороненко Д. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 адвоката Петрів І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 лютого 2025 року, повний текст якого складено 28.02.2025 року та ухваленого під головуванням судді Вороненка Д.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

встановив:

27.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 13.10.2017 року відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача 10 700,00 доларів США за автомобіль марки Хюндай Сантафе 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , для проведення ремонту вказаного автомобілю та послідуючим переоформленням автомобілю на ім`я позивача. Проте, на час звернення із вказаним позовом до суду, відповідач свої зобов`язання не виконав, а також грошові кошти позивачу не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 20.02.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.1, а.с.234-242).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20.02.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.2-4).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Петрів І.М. просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.

Крім того представник відповідача ставить питання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. (т.2, а.с.17-23).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений позивачем позов є необґрунтованим. При цьому, окрім іншого, суд зазначив, що сам позивач ОСОБА_1 , який за весь час перебування справи в провадженні суду, не з`явився в жодне з призначених засідань, а у змісті своєї відповіді на відзив (т.1, а.с. 93-94) нічого не зазначив з приводу обставин участі у події ОСОБА_3 , зокрема чи відома йому ця особа (хоча у змісті заяв по суті представник відповідача зазначав, що ця особа прибула саме разом з ним); надання нотаріально посвідченої довіреності цій особі саме 13.10.2017 року у нотаріуса робоче місце якого знаходиться в м. Одесі безпосередньо в районІ вулиць Пироговська і Семінарська, де з повідомлення самого позивача ОСОБА_1 до поліції (а.с.6) 13.10.2017 року відбулось заволодіння його грошовими коштами в розмірі 10700 доларів США.

Стосовно співпадіння ім`я цієї особи « ОСОБА_4 » з ім`ям продавця « ОСОБА_5 » в оголошенні, розміщеному 29.03.2018 року на сайті AUTO.RIA.com про продаж транспортного засобу, то з цього приводу позивач ОСОБА_1 у своїй вищевказаній відповіді на відзив зазначив, що вважає, що сам відповідач ОСОБА_2 здійснював цей продаж під нік-неймом « ОСОБА_5 ».

Суд також зазначив, що ні позивачем ОСОБА_1 , а ні відповідачем ОСОБА_2 або його представником, протягом всього судового розгляду перед судом так і не було заявлено клопотання про виклик свідка(ів). При цьому представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Петрів І.М. у змісті поданого ним заперечення (т.1, а.с.111) зазначив про можливість (за потреби) підтвердження обставин свідком ОСОБА_6 , явка якого (за необхідності) буде забезпечена в судове засідання. Проте, як вже зазначалося вище, сторони не вважали за необхідне порушувати заяви про виклик у цій справі жодних свідків, зокрема ОСОБА_3 .

На думку суду першої інстанції для встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, існувала об`єктивна потреба в допиті у якості свідка ОСОБА_3 , на ім`я якого відповідач ОСОБА_2 13.10.2017 року в м. Одесі надав нотаріально посвідчену довіреність щодо транспортного засобу Hyundai Santa Fe, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та який би зміг надати покази про обставини того, що його пов`язує з особами позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 та чому останнім саме на його ім`я було видано відповідну довіреність, якою він в подальшому скористався при укладенні 18.04.2018 року правочину відчуження цього транспортного засобу на користь ОСОБА_7 .

За таких умов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що саме позивач ОСОБА_1 не довів перед судом обставин, які б обґрунтовували пред`явлену ним позовну вимогу до відповідача ОСОБА_2 , в той час як сам відповідач ОСОБА_2 , хоча в повній мірі і не довів перед судом обставин, які б обґрунтовували його заперечення проти позову ОСОБА_1 , але при цьому обрав побудову свого процесуального захисту від пред`явленого до нього позову шляхом застосування позовної давності, про яку представник відповідача заявляв письмово у змісті поданих заяв по суті та усно під час своєї безпосередньої участі в судових засіданнях.

Окрім того, суд звернув увагу на поведінку самого позивача ОСОБА_1 , який упродовж 13.10.2017 року (подія передачі коштів) до 27.06.2023 року (дата подачі позову до суду, шляхом здачі його на пошту, згідно поштового штемпеля на конверті), тобто тривалістю 5 років і 8 місяців, за умов описаним ним у своїй позовній заяві, яка на думку суду є доволі пасивної для особи, яка передавши іншій особі грошові кошти, а натомість фактично нічого не отримала за це. Водночас звернення до поліції 07.05.2018 року (т.1, а.с.6) і до ТСЦ 14.11.2019 року (т.1, а.с.7, 48), а також складення письмової вимоги (т.1, а.с.95) без підтвердження її направлення відповідачу, не є переконливими для підтвердження дійсного вжиття дієвих заходів для захисту позивачем ОСОБА_1 своїх, як сам останній визначив, законних прав та інтересів, з огляду на загальну його вищевказану поведінку.

При цьому суд відзначив, що гроші передавалися за транспортний засіб, якому на той час вже було 10 років, та який сам по собі потребує постійного періодичного сервісного обслуговування для його підтримання у стані, придатному для використання.

Тому суд вважав не переконливими доводи позивача ОСОБА_1 , що за передані кошти ним не було отримано принаймні фактичну можливість володіти і користуватись транспортним засобом (особисто та/або через третю особу) навіть за умов не здійснення його реєстрації на нього.

Таким чином, суд першої інстанції поклав в основу судового рішення свої припущення, що за змістом ч.6 ст. 81 ЦПК України є недопустимим.

Більше того, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.10.2017 р. відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 1700 доларів США за автомобіль марки Хюндай Сантафе, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) № НОМЕР_3 . Після отримання грошей відповідач ОСОБА_2 пообіцяв доремонтувати автомобіль, та через тиждень поїхати разом до сервісного центру МВС, щоб переоформити його на позивача.

Однак, відповідач ОСОБА_2 під всякими предлогами відмовлявся переоформлювати на позивача вищевказаний автомобіль, пообіцявши віддати грошові кошти, однак в подальшому переоформив автомобіль на іншу особу і відмовився повертати грошові кошти у розмірі 10 700 доларів США позивачу.

Факт передачі грошових коштів позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 підтверджується розпискою відповідача від 13.10.2017 р. (т.1, а.с.5).

Крім того, факт передачі грошових коштів позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 підтверджується Витягом з ЕРДР від 08.05.2018 р. (т.1, а.с.6).

Довідкою з сервісного центру МВС від 14.11.2018 р. №31/15/5141-2631 на б/н від 14.11.2019 р., підтверджується, що станом на 14 листопада 2019 року вищевказаний автомобіль в період з 01 січня 2017 року на даний час не належав ОСОБА_1 (т.1, а.с.7).

Більше того, матеріали справи взагалі не мають доказів участі позивача ОСОБА_1 в переоформленні вищевказаного автомобіля на ім`я ОСОБА_8 , на якого відповідач ОСОБА_2 оформив довіреність, серії НМТ № 3472 від 13 жовтня 2017 року на відчуження вищевказаного автомобіля і який 21 квітня 2018 року розпорядився даним автомобілем, шляхом його продажу на ім`я ОСОБА_7 .

Зазначені обставини підтверджуються довідками начальника РСЦ МВС в Одеській області ГСЦ МВС від 06.12.2023 року, і начальника РСЦ ГСЦ в Одеській області, Миколаївській та Херсонській областях ГСЦ МВС від 08.12.2023 року на ім`я представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Петрів І.М.

Що стосується часу звернення позивача ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав, то в даному випадку зазначені обставини не мають значення по справі. Разом з тим, доводи позивача ОСОБА_1 про те, що він звернувся до суду з даним позовом лише тоді, коли втратив надію на кримінальне провадження , численні скарги прокурору на бездіяльність слідчих ні до чого не привели, до цього часу слідчі обіцяли вручити підозру ОСОБА_2 у шахрайстві і так рік за роком, матеріалами справи не спростовані.

При вирішення даного спору, суд першої інстанції не врахував того, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Крім того, статтями 316-320, 321, 328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Судом також не було враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Відповідно до ч. 2 даної статті положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Із приписів ч. 2 ст. 1214 ЦК України, глави 13 ЦК України випливає, що норми ст. 1212 ЦК України повною мірою стосуються і випадків безпідставного набуття або збереження грошей.

Згідно з ч. 2 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того, чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовується також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності.

На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

За умовами ч. 1 ст. 1214 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

За змістом правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-88-цс13, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Таким чином, для визнання майна набутим без достатньої правової підстави обов`язковою є наявність усіх зазначених умов.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 року у справі № 5006/18/13/2012 та від 17.06.2014 року у справі №3-30гс14, від 25.02.2015 року у справі №3-11гс15.

Крім того, у постанові Верховного суду України від 03.06.2015 року у справі №6-100цс15 зазначено, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 не передав автомобіль, ключі від нього, свідоцтво про реєстрацію ТЗ позивачу ОСОБА_1 , та відмовився передавати його згодом, отримавши за нього грошові кошти в сумі 10 700 доларів США, останні підлягають поверненню позивачу ОСОБА_1 саме у розмірі 10 700 доларів США, що станом на час розгляду даної справи склало 442 659 грн., виходячи з офіційного курсу долара США до гривні України (1 долар США = 41, 37грн.).

Що стосується застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, то суд першої інстанції правильно виходив із того, що в даному випадку строк позовної давності не був пропущений.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до Закону України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (далі Закон України № 540-ІХ) строк позовної давності з квітня 2017 року та на час спірних правовідносин не діяв.

Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з того, що 30.03.2020 Верховна Рада України прийняла Закон України № 540-ІХ, згідно якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тобто, Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, починався саме з 12.03.2020.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусомSARS СоV - 2.

Оскільки карантин в Україні діяв до 30.06.2023 року, то строк позовної давності на спірні правовідносини не розповсюджується.

Крім того, згідно із Законом України від 15.03.2022 (набув чинності 17.03.2022 року) «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, за яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення, свого позову та доводів своєї апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального права.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 700,00 доларів США, що станом на 02.09.2025 року за курсом НБУ складає 442 659 грн.

Крім того, відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3 926,90 грн. (т.1, а.с.15), а також апеляційної скарги в сумі 5880, 00 грн. (т.2, а.с.7), у загальному розмірі 9 806, 90 грн.

При цьому слід зазначити, що за подання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 повинен був сплатити судовий збір у сумі 3 926, 90 грн. та 5 880, 00 грн., відповідно, які підлягають стягненню з відповідача на його користь, незважаючи на те, що фактично за позовну заяву та апеляційну скаргу ОСОБА_1 сплатив 3 927 грн. та 5 880, 00 грн., відповідно (т.1, а.с.15, т.2, а.с. 7).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 лютого 2025 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , 10 700,00 (десять тисяч сімсот доларів 00 центів США), що станом на 02.09.2025 року за курсом НБУ складає 442 659 грн.(чотириста сорок дві гривні шістсот п`ятдесят дев`ять гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , судовий збір у загальному розмірі 9 806,9 (дев`ять тисяч вісімсот шість гривень 90 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через перебування судді Громіка Р.Д. у відпустці, повне судове рішення складено 15.09.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева