Провадження 2-о/193/43/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 вересня 2025 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Томинця О.В.,

за участі: секретаря судового засідання Оселедець О.І.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою представника заявника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах заявника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Вакулівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про встановлення факту прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад заяви.

15.07.2025 представник заявника ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах заявника ОСОБА_2 з вищевказаною заявою в обґрунтування якої вказала, що батькові заявника, ОСОБА_3 , належав житловий будинок за АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка для обслуговування цього будинку, площею 0,53 га.

Зазначила, що цей будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок за №79 від 20.03.1990, яке було видане на підставі рішення Софіївської районної ради за №37 від 06.02.1990 та зареєстроване у ОКП Софїївське БТІ».

Після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до прийняття Цивільного кодексу України 01 липня 2003р., мати заявника ОСОБА_4 та сам заявник, які постійно проживали у цьому будинку на день смерті батька в рівних частинах прийняли вищевказане нерухоме спадкове майно, що відкрилася відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР.

Надалі, після смерті матері ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , заявник прийняв спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки продовжував проживати у згаданому батьківському будинку разом з матір`ю до її смерті.

16 грудня 2022 року заявник ОСОБА_2 повторно звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок, який, на його переконання був прийнятий у порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УPCP та ч. 3 ст. 1268 ЦК України, але йому було відмовлено у вчинені цієї нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на цей будинок та у зв`язку з відсутністю відомостей про реєстрацію права власності на цей будинок за жодним із спадкодавців, про що було винесено відповідну постанову.

З огляду на викладене, представник заявника ОСОБА_1 для захисту спадкових прав та інтересів заявника ОСОБА_2 , вважала за необхідне звернулася до суду саме з заявою окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема про встановлення факту прийняття заявником спадщини, яка відкрилась після смерті його батьків, батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування цього будинку, площею 0,53 га.

Заяви (клопотання) сторін та процесуальні дії суду у справі.

21.07.2025 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку окремого провадження (а.с.120);

Заявник ОСОБА_2 у судове засідання на виклик суду не з`явився. Присутній його представник адвокат Кухарчук А.Ю., посилаючись на обставини та доводи викладені у своїй заяві, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі.

Заінтересована особа, Вакулівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, у судове засідання явку свого представника не забезпечила, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялася двічі належним чином. Заперечень проти такої заяви до суду не подала, заяв про можливість розгляду справи за відсутності представника сільської ради теж.

На переконання суду неявка представника заінтересованої особи не є перешкодою у розгляді справи окремого провадження.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

Судом встановлено, що батькові заявника, ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок № НОМЕР_1 від 20.03.1990, виданого Софіївською районною радою Софіївського району Дніпропетровської області, належить житловий будинок за АДРЕСА_1 (а.с.17, 69, 128).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер (а.с. 110).

На час смерті батька заявник проживав у цьому будинку разом з батьком та матір`ю ОСОБА_4 , про що свідчать дані Погосподарського обліку громадян у селі Жовте (а.с.21-62).

Мати позивача ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 1269 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла і мати заявника ОСОБА_4 (а. с. 111).

Після її смерті заявник ОСОБА_2 успадкував за заповітом земельну ділянку з кадастровим номером 010030045, що належала його матері на підставі державного акта серії ДП № 102302 (а. с. 112).

16 грудня 2022 року заявник ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок після смерті батька ОСОБА_3 , але йому було відмовлено у вчинені цієї нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на цей будинок та у зв`язку з відсутністю відомостей про реєстрацію на ім`я спадкодавця права власності на цей будинок, про що було винесено відповідну постанову (а. с. 114).

Не оскаржуючи у встановлений строк і порядок вказану постанову нотаріуса, заявник, через свого представника, звернувся до суду саме з заявою про встановлення факту прийняття ним спадщини, яка відкрилась після смерті його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування цього будинку, площею 0,53 га.

Мотиви суду та застосовані ним норми права.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, вивчивши доводи заяви, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що така заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

При вирішенні спорів, які пов`язані з пропуском спадкоємцями строку на прийняття спадщини слід звертати увагу на час відкриття спадщини та дію актів цивільного законодавства відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Судам необхідно розмежовувати пропуск строку для прийняття спадщини, прийняття спадщини особами, які постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (стаття 549 ЦК Української РСР).

Якщо спадщина відкрилась після 1 січня 2004 року, суди не повинні задовольняти вимоги про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління чи володіння спадковим майном або задовольняти позови про визнання права власності на спадкове майно із зазначених підстав.

Суди також не повинні задовольняти позови про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті спадкодавців, які померли до 1 січня 2004 року, і спадщина прийнята кимось із спадкоємців, у тому числі шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (стаття 549 ЦК Української РСР) або перейшла до держави на підставі статті 555 ЦК Української РСР.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 2-815/2006 (провадження № 61-34774св/18).

Судом встановлено, що спадщина, на яку претендує заявник, відкрилась до 1 січня 2004 року, тому до вказаних правовідносин застосовуються положення Цивільного кодексу УРСР 1963р. (надалі за текстом ЦК УРСР).

З огляду на те, що заявник просив встановити факт прийняття спадщини після смерті матері, яка відкрилась після 1 січня 2004 року, що не передбачено діючим на теперішній час Цивільним кодексом України, тому вимоги у цій частині не можуть бути задоволені.

В той же час суд звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що заявник проживав та був зареєстрований у житловому будинку АДРЕСА_1 разом зі спадкодавцем, його батьком ОСОБА_2 разом з його на тай час живою матір`ю ОСОБА_4 , яка теж проживала у цьому будинку, а тому вони прийняли удвох спадщину після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР.

Також судом встановлено, що після смерті батька заявник залишився і надалі проживати та бути зареєстрованим у цьому будинку разом із матір`ю ОСОБА_4 до смерті останньої, що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, останній вважається таким, що прийняв спадщину.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15 (провадження № 14-139цс18)зазначено, що «суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право».

Згідно положень ст. 318 ЦПК України, заявник у своїй заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен зазначити: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. 2. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Між тим, з постанови нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій від 26 грудня 2022 року вбачається, що перешкодою у заявника для отримання свідоцтва про право власності на спадщину на вищевказаний житловий будинок є інші причини, ніж ненадання доказів нотаріусу про вступ в управління та володіння спадковим майном чи пропуск строку для прийняття спадщини.

Так, за змістом цієї постанови нотаріуса, останній відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину заявникові на житловий будинок через те, що нотаріусу не було надано правовстановлюючого документу на цей будинок та те, що під час перевірки нотаріусом факту реєстрації права власності на вищевказане спадкове майно з`ясовано, що відомості про реєстрацію права власності на цей будинок у Державному реєстрі прав на нерухоме майно відсутні.

Тобто заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту прийняття спадщини після смерті батьків, який, на переконання суду, не матиме для нього жодного юридичного значення, адже рішення про його установлення саме по собі не засвідчуватиме право власності заявника на це спадкове майно, а також не спонукатиме нотаріуса на подальшу видачу йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, і головне - цей юридичний факт нотаріусом і так не заперечується.

Відповідно до ст. 49 ЗУ "Про нотаріат" на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Згідно із ст. 50 вказаного Закону, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Тобто, у разі коли спір виникає у зв`язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Також судом встановлено, що у січні 2023 року ОСОБА_2 вже звертався до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Вакулівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом.

За рішенням цього суду від 10.03.2023 позов було задоволено повністю.

Не погодившись із цим рішенням суду, ОСОБА_5 як особа, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу, за результатом розгляду якої Дніпровський апеляційний суд 23.01.2024 ухвалив постанову про задоволення апеляційної скарги та скасував вищевказане рішення суду першої інстанції і ухвалив нове рішення, яким відмовив ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог повністю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що спірний житловий будинок, право власності на який визнано за позивачем, відсутній, а апелянт ОСОБА_5 підтвердив належними доказами своє право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою спірного будинку, тому апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням порушено право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку.

За постановою ВС у складі Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 13.01.2025 касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а вищевказану постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

З вищевказаних судових рішень апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що спадкового майна, на яке претендує заявник, вже не існує.

Так, понад п`ять років станом на 2023 рік житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 вже немає, там знаходиться земельна ділянка, яка заросла деревами та кущами, що підтверджується актом обстеження від 15 серпня 2023 року № 12, складеним Старостою та депутатами Вакулівської сільської ради.

Щодо земельної ділянки для обслуговування вищевказаного будинку, на яку теж претендує заявник, зазначено, що інша особа - ОСОБА_5 є власником цієї земельної ділянки, тому прийняте рішення суду першої інстанції порушувало право приватної власності ОСОБА_5 на належну йому земельну ділянку.

Також варто зауважити, що судом касаційної інстанції було роз`яснено ОСОБА_2 про те, що він не позбавлений можливості повторно звернутися з таким позовом, але до належного кола відповідачів Вакулівської сільської ради та ОСОБА_5 .

Проте представник заявника, усупереч таким застереженням суду, звернулася до суду в інтересах ОСОБА_2 не з відповідним позовом, а з заявою окремого провадження про встановлення факту прийняття заявником спадщини.

Суд вважає за необхідне саме ухвалити рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 , а не постановлювати ухвалу про закриття провадження у справі у зв`язку з наявністю спору про право, оскільки під час судового розгляду заяви про встановлення факту прийняття спадщини за ОСОБА_2 суд дійшов висновку, що вона саме по суті є необґрунтованою та безпідставною.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 319, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах заявника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Вакулівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, про встановлення факту прийняття спадщини, - залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Повний текст рішення суду складено 17.09.2025.

Суддя О. В. Томинець