Справа № 579/2742/24
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 серпня 2025 року м. Кролевець

Кролевецький районний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Придатка В.М.

за участю секретаря судового засідання Клишкової Ю.В.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Прокоп`євої М.А.

представника відповідача Кролевецької міської ради Калини О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області, про визнання права користування житловим будинком та скасування реєстраційної дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , виконавчого комітету Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області, місцезнаходження: 41300, Сумська область, Конотопський район, м.Кролевець, вул.Грушевського, буд.19, у якій просить суд:

- визнати за нею, ОСОБА_1 , право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 ;

- зобов`язати виконавчий комітет Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області скасувати реєстраційну дію щодо зняття її, ОСОБА_1 , із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , проведену 23 жовтня 2024 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що вона, ОСОБА_1 , постійно проживає та була зареєстрована до

23.10.2024 за адресою: АДРЕСА_4 , України.

12.05.1990 між нею, ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 був укладений шлюб про, що складено 12.05.1990 актовий запис № 12 (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12.05.1990).

19.07.1991 сторони ми придбали, оформивши на ОСОБА_2 , цілий жилий будинок «А-1» 1/2 цегляний, 1/2 гіпсоблочний, обкладений цеглою, покрівля шиферна, загальною жилою площею 32,7 м2, огорожа дощата, за адресою: АДРЕСА_3 , за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори Кобиляковою В.С. 19.07.1991, зареєстрованим в реєстрі за № 1068.

Земельна ділянка під цим житловим будинком, кадастровий номер

:01:001:0599, загальною площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 , набута у власність ОСОБА_2 , згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 302282, виданим 30.12.2010 Кролевецькою міською радою Сумської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 226, відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.09.2020 № 225686185.

Під час шлюбу сторони перебудували житловий будинок, побудували нові господарські будівлі і споруди. Отже, житловий будинок поліпшився після реконструкції об`єкта будівництва, згідно з декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: СМ00, виданий 14.08.2020, видавник: відділ державного архітектурно- будівельного контролю Кролевецької міської ради.

Крім того, послалася на договір іпотеки № -ДІ-2/1, посвідчений приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу Сумської області Часовою Г.М. 18.11.2020, зареєстрований в реєстрі за № 2222 (далі - Договір іпотеки), укладений ОСОБА_2 з АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТОМ КОМЕРЦІЙНИМ БАНКОМ «ПРИВАТБАНК», в якому застережено серед іншого підпунктами 13.1. та 13.6. пункту 13 розділу «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ» Договору іпотеки, що:

«13. Іпотекодавець ( ОСОБА_2 ) засвідчує, що на момент укладання цього договору:

13.1. Предмет іпотеки за цим договором належить Іпотекодавцю на праві спільної власності, не знаходиться в іпотеці у третіх осіб, в тому числі не знаходиться в податковій заставі, не подарований, не є предметом розгляду судових справ та під арештом не перебуває;

13.6. Предмет іпотеки знаходиться у спільній власності (Іпотекодавець перебуває у шлюбі), та на укладання цього договору надана письмова згода другого з подружжя,

як співвласника на підтвердження чого дружина Іпотекодавця ОСОБА_1 надала відповідну нотаріальну посвідчену заяву про таку згоду, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу Сумської області Часовою Г.М. 18.11.2020 року за реєстровим номером № 2221, також Предмет іпотеки не є часткою, паєм (їх частинами) у статутному фонді підприємств; не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність».

Вважала наявність даної вказівки у Договорі іпотеки підтвердженням того, що житловий будинок перебуває у приватній спільній сумісній власності, і позивач є таким же його власником як і відповідач.

09.02.2021 шлюб між сторонами розірвано, про що 09.02.2021 складено відповідний актовий запис № 3 Кролевецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

З 2017 року Відповідач ОСОБА_2 в житловому будинку не проживає, що підтверджує довідкою голови вуличного комітету з посвідченнями сусідів. Зараз він постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , і отримує соціальні виплати за цією адресою.

Позивач продовжує постійно проживати у цьому будинку і після розірвання шлюбу, і на сьогоднішній день. Вказане житло є єдиним і постійним місцем її проживання.

За час шлюбу і після його розірвання вона утримує спірне майно. На сьогодні продовжує сплачувати житлово-комунальні послуги за місцем проживання.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, з підстав та обґрунтувань викладених у позові. Суду доповнила, що себе вважає співвласницею спірного домоволодіння, оскільки проживає там і сплачує комунальні послуги лише позивачка. Зняття її з реєстрації є помилкою міської ради, оскільки у правовстановлюючих документах власником зазначений лише відповідач, а зміст договору іпотеки, де нерухомість названа спільною власністю реєстратор протиправно не врахував.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник заперечували проти задоволення позовної заяви, просили у позові відмовити, посилаючись на те, що дійсно 12 травня 1990 року між сторонами було укладено шлюб, і оскільки молода сім`я не мала власних доходів та заощаджень, бо позивачці на той час було 17 років, а ОСОБА_2 повернувся із лав радянської армії, то його батьками за кошти дідуся відповідача (який повернувся із Німеччини) було придбано житловий будинок, розташований в АДРЕСА_3 . Спершу мали намір за 18-20 тисяч рублів купити квартиру, але зупинилися на приватному будинку. В момент купівлі документи на будинок готові не були, він значився як «літня кухня». Згодом зробили окремий номер 28А. Зареєстрували будинок на відповідача, оскільки придбаний він був за кошти батьків останнього. В подальшому відповідач їздив на заробітки до Москви, заробляючи кошти на завершення будівельних та ремонтних робіт у спірному будинку, виплату кредиту, взятого для придбання автомобіля «ГАЗель». Згодом купили «Фольксваген Кадді», продавши ВАЗ-2109. Уже згодом, коли стосунки погіршилися, відповідач фактично втратив доступ до житлового будинку, де позивачка мешкає із новим співмешканцем, не відомим відповідачеві. Наразі обидві машини, придбані за кредити, виплачені відповідачем, позивач утримує у себе, переховує і ухиляється від справедливого поділу спільного майна. Після розірвання шлюбу ніяких позовів щодо права власності на частину даного житлового будинку позивачка не подавала, строк позовної давності давно сплинув. Відтак посилання в подові на норми закону, які гарантують право власників, до позивачки не відносяться. У відповідності до вимог ст. 395 ЦК України право користування визначено як один із видів речових прав, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що "не втратила право на користування житлом, так як постійно проживає і утримує його". Проте за змістом позову не доведено не визнання чи порушення такого права позивачки надані нею докази, навпаки, підтверджують, що вона продовжує постійно цим будинком користуватися. Натомість своє право власності на частину житлового будинку позивач не довела, бо з таким позовом до суду не зверталася. Ніяких підстав та доказів для розгляду даної вимоги в позові не наводить. Крім того, звернули увагу на те, що позивач надає докази власного проживання у житловому будинку лише з 2019 року, а не з 1991 року, про що стверджувала у позові.

Представник відповідача Кролевецької міської ради як в судовому засіданні, так і згідно поданого відзиву також заперечувала проти задоволення позовної заяви в частині скасування реєстраційної дії, пославшись на те, що реєстраційна дія була проведена у суворій відповідності до чинного законодавства, порушень закону допущено не було.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

12.05.1990 між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, про що складено 12.05.1990 актовий запис № 12, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12.05.1990 (а.с.46).

19.07.1991 сторони придбали, оформивши на ОСОБА_2 , цілий жилий будинок «А-І» 1/2 цегляний, 1/2 гіпсоблочний, обкладений цеглою, покрівля шиферна, загальною жилою площею 32,7 м2, огорожа дощата, за адресою: АДРЕСА_3 , за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори Кобиляковою В.С. 19.07.1991, зареєстрованим в реєстрі за № 1068 (а.с.8, 37-38).

Земельна ділянка під цим житловим будинком, кадастровий номер :01:001:0599, загальною площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_3 , набута у власність ОСОБА_2 , згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 302282, виданим 30.12.2010 Кролевецькою міською радою Сумської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 226, відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25.09.2020 № 225686185 (а.с.9).

Вулиця, на якій знаходиться житловий будинок, була перейменована з Роменця на Лесі Українки відповідно до рішення шостої сесії Кролевецької міської ради сьомого скликання від 18.02.2016 «Про перейменування вулиць, провулків, арки та парку в місті Кролевець» (пункт 44 в додатку) (а.с.44).

Згідно з договором іпотеки № -ДІ-2/1, укладеним між відповідачем ОСОБА_2 АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИМ БАНКОМ «ПРИВАТБАНК» та посвідченим приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу Сумської області Часовою Г.М. 18.11.2020, зареєстрованим в реєстрі за № 2222, а саме, підпунктами 13.1. та 13.6. пункту 13 розділу «ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ» Договору іпотеки вказано про те, що: 13.1. Предмет іпотеки за цим договором належить Іпотекодавцю на праві спільної власності, не знаходиться в іпотеці у третіх осіб, в тому числі не знаходиться в податковій заставі, не подарований, не є предметом розгляду судових справ та під арештом не перебуває;

13.6. Предмет іпотеки знаходиться у спільній власності (Іпотекодавець перебуває у шлюбі), та на укладання цього договору надана письмова згода другого з подружжя,

як співвласника на підтвердження чого дружина Іпотекодавця ОСОБА_1 надала відповідну нотаріальну посвідчену заяву про таку згоду, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кролевецького районного нотаріального округу Сумської області Часовою Г.М. 18.11.2020 року за реєстровим номером № 2221, також Предмет іпотеки не є часткою, паєм (їх частинами) у статутному фонді підприємств; не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність» (а.с.29-35).

На підставі Договору іпотеки приватним нотаріусом накладено обтяження у виді заборони відчуження, зазначеного в договорі майна, житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , про що зазначено в Договорі іпотеки та внесені 18.11.2020 відомості про обтяження за номером 39249559 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.36).

09.02.2021 шлюб між позивачем та ОСОБА_2 розірвано, про що 09.02.2021 складено відповідний актовий запис № 3 Кролевецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.45).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2024/012828343 від 23.10.2024, позивач була зареєстрована з 05.10.2019 по 23.10.2024 у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого являється відповідач ОСОБА_2 (а.с.10).

Згідно з повідомленням Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області від 23.10.2024, з 23 жовтня 2024 року ОСОБА_1 було скасовано реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_3 за заявою власника житла ОСОБА_2 (а.с.88).

Згідно з листом Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області від 28.10.2024, ОСОБА_1 було знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_3 з 23.10.2024 (а.с.40, 84).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 21.11.2024, позивач здійснювала комунальні платежі: особовий рахунок НОМЕР_3 за електроенергію, особовий рахунок НОМЕР_4 за газопостачання, за водопостачання та водовідведення особовий рахунок НОМЕР_5 , за послугу поводження з побутовими відходами особовий рахунок НОМЕР_6 (за адресою АДРЕСА_3 ) з 15.01.2014 і по 14.11.2024 (а.с.14-22).

Згідно з довідкою КП «Кролевецьводоканал» Кролевецької міської ради від 21.11.2024 №301, за адресою АДРЕСА_3 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_5 на ОСОБА_4 . Заборгованість за даним рахунком на листопад 2024 року відсутня (а.с.25).

Згідно з довідкою КП «Ремдільниця» Кролевецької міської ради від 14.11.2024 №317, за адресою АДРЕСА_3 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_6 на ОСОБА_4 . Заборгованість за даним рахунком на жовтень 2024 року відсутня (а.с.28).

Згідно з довідками, виданими вуличним комітетом з підписами голови вуличного комітету Ольги Дячок та секретаря міської ради Сергія Козинця від 25.11.2024 року та 07.05.2025, ОСОБА_2 фактично не проживає у житловому будинку за адресою АДРЕСА_3 з 2017 року, а ОСОБА_1 понад 32 роки фактично постійно проживає в указаному житловому будинкові, веде господарство та доглядає майно (а.с.23-24, 177).

На даний час позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи , має онкологічне захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААГ №767535 та індивідуальною програмою реабілітації №1131 від 26.09.2024 (а.с.26-27, 107-109).

Згідно з відповіді №425559681 від 06.05.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач не має у власності нерухомого майна (а.с.178).

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).

Згідно ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За правилом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, якими за ст. 30 ЦПК є позивач та відповідач, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. При цьому, за змістом ст.ст. 58,59 ЦПК ці докази мають бути належними (містити інформацію щодо предмета доказування та стосуватись предмета доказування) та допустимими (отриманими у встановленому законом порядку).

Згідно ст.60 ЦПК докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Позивач як на підставу заявлених вимог посилається на те, що спірний будинок є її єдиним житлом, був придбаний у період шлюбу та істотно поліпшений під час шлюбних відносин сторін, а тому вона вважає себе співвласником та має право на користування ним.

Суд критично ставиться до аргументів позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинено сімейні відносини, однак позивач проживає у житловому будинку за адресою АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_2 . Оскільки суд розглядає заявлені предмет позову у межах заявлених позовних вимог, то в даній справі суд вказує, що позивачем не доведено, що на момент зняття її з реєстрації, а також і на час розгляду справи по суті, у неї наявне право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , яке б грунтувалося на законних підставах у вигляді правочинів чи судових рішень.

До того ж, відсутні і фактичні підстави твердити про те, що відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачці користуватися житловим будинком, оскільки за обставинами справи вбачається і підтверджено доказами, наданими сторонами, що саме позивач користується вказаною нерухомістю, а власник житлового будинку ОСОБА_2 протягом тривалого часу не користується і не має можливості використовувати своє нерухоме майно за призначенням.

Що стосується позовної вимоги про скасування реєстраційної дії, суд вказує на таке.

З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон №1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

Згідно з пунктом 12 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" від 05 листопада 2021 року N 1871-IX (далі по тексту - Закон N 1871-IX) реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила (частина четверта статті 1 Закон N 1871-IX).

Відповідно до частини другої статті 4, частини першої статей 9 і 11, частини восьмої статті 18, частин п`ятої та сьомої статті 21, частини другої статті 22, частин четвертої та шостої статті 24 і частин третьої та сьомої статті 26 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 р. N 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування) (далі по тексту - Порядок N 265), який визначає механізм 'здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання [(перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Статтею 37-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначені повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої статті 37і Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі делеговані повноваження: формування та ведення реєстру територіальної громади відповідно до закону.

Пунктом 7 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що орган реєстрації - це виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи.

Відділ "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Кролевецької міської ради є структурним підрозділом виконавчого органу Кролевецької міської ради, на який покладено виконання функцій органу реєстрації.

Відповідно до пунктів 11,12 частини першої статті 2 Закону N 1871-ІХ:

реєстраційна дія - внесення -органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про; зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце г проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи;

реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Частиною першою статті 28 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо Декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що орган реєстрації здійснює:

1) формування та ведення реєстру територіальної громади;

2) реєстраційні дії та внесення інформації за результатами їх вчинення до відповідного реєстру територіальної громади;

3) передачу інформації про реєстраційну дію до відомчої інформаційної системи з подальшим внесенням інформації до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до частини другої статті 2 цього Закону, на вказані відносини поширює свою дію також Закон України "Про адміністративні послуги".

Пунктом 1 статті 1 Закону України "Про адміністративні послуги" від 06 вересня 2012 року N 5203-УІ передбачено, що адміністративна послуга - це результат здійснення владних повноважень суб`єктом надання адміністративних послуг за заявою фізичної або юридичної особи, спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та/або здійснення обов`язків такої особи відповідно до закону.

Як зазначено вище, відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" відділ "Центр надання адміністративних послуг" виконавчого комітету Кролевецької міської ради є структурним підрозділом виконавчого комітету Кролевецької міської ради, на який згідно зі статтею 28 указаного Закону покладено повноваження щодо здійснення відповідних реєстраційних дій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 18 Закону № 1871-IX зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає, зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи однині із них.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення) та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи. Відтак заявлена позовна вимога про скасування реєстраційної дії є безпідставною.

Щодо інших доводів позивача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області, про визнання права користування житловим будинком та скасування реєстраційної дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення (з дня складання повного тексту).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 03.09.2025 року.

Суддя В. М. Придатко