ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Національної служби здоров`я України, Міністерства фінансів України, Державної установи «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України», треті особи: Міністерство соціальна політики України, Державна казначейська служба України, про стягнення компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва із вказаним позовом, в якому просив:

стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача компенсацію за придбані ендопротези у розмірі 200 200,00 грн та зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити присуджену судом згідно судового рішення на його пенсійний картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Державний ощадний банк України» з призначенням платежу «компенсація за ендопротези».

В обґрунтування позову зазначив, що є військовим пенсіонером, інвалідом війни 3 групи, має статус ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії.

Вказує, що обліковується у відповідних базах пільговиків та ветеранів та Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги.

Також, має дійсну декларацію із сімейним лікарем ОСОБА_2 №0001-H78M-3НА0.

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я взагалі, та через значне погіршення стану колінних суглобів для проведення негайного оперативного втручання позивач був направлений сімейним лікарем до лікаря вторинної ланки - травматолога у поліклініку ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» номер направлення №9510-3316-2785-1920 від 13 вересня 2023 року.

Зазначає, що на підставі направлення був оглянутий лікарем травматологом ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України». Лікар після огляду та вивчення анамнезу і результатів проведених обстежень зазначив, що у зв?язку із різким погіршенням стану здоров?я позивача і неможливістю в подальшому пересуватися взагалі самостійно прийшов до висновку про необхідність проведення тотального протезування обох колінних суглобів спочатку правого, а потім лівого.

Після консультації, позивачу повідомили, що черга на безоплатне протезування є, однак позивач не став в чергу з безоплатного встановлення суглобів, оскільки у 2023 році протезували тих, хто став у чергу у 2020-2021 роках, з огляду на що позивач міг розраховувати на безоплатну операцію з протезування лише на 2025-2026 роки.

Таким чином, у зв`язку з необхідним нагальним лікуванням з метою недопущення погіршення стану здоров`я позивача, та з відсутністю протезів у самій державній медичній установі позивач, не маючи а ні часу, а ні іншого вибору, змушений був закупити за власні кошти необхідні для операції протези на обидва коліна на суму 200 200,00 грн, а також за власні кошти оплатити за деякі медичні обстеження, які проводились у ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України».

Так, 28 вересня 2023 року ОСОБА_1 придбав у ПП «Науково-виробнича фірма «Като» ендопротез колінного суглобу (United Orthopedic corp.) вартість 100 000,00 грн.

На підставі видаткової накладної №280923/002 від 28 вересня 2023 року позивач отримав куплений медичний виріб, який на його прохання був доставлений до операційного відділення третьої клініки ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України».

03 жовтня 2023 року в ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» було проведено ОСОБА_1 операцію з встановлення ендопротезу колінного суглобу на правому коліні.

09 листопада 2023 року ОСОБА_1 придбав у ПП «Науково-виробнича фірма «Като» другий ендопротез колінного суглобу (United Orthopedic corp.) вартість 100 000,00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою №61123/006 від 06 листопада 2023 року та квитанцією від 09 листопада 2023 року.

На підставі видаткової накладної №91123/002 від 09 листопада 2023 року позивач отримав куплений медичний виріб, який на його прохання був доставлений до операційного відділення третьої клініки ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України».

07 грудня 2023 року в ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» було проведено ОСОБА_1 операцію з встановлення ендопротезу колінного суглобу на лівому коліні.

Вважає, що він, як громадин України та інвалід війни, має беззаперечне право на безоплатне ендопротезування в повному обсязі за рахунок бюджетних коштів, однак вказане право не було належним чином забезпечене державною, тому він був змушений самостійно придбати вказані ендопротези, а, отже, для відновлення його порушеного права, що виражається у не забезпеченні права на повне безоплатне ендопротезування, держава має за рахунок бюджетних коштів відшкодувати йому вартість придбаних за його власні кошти ендопротезів у сумі 200 200,00 грн, які підлягають солідарному стягненню з відповідачів, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

02 липня 2024 року від Міністерства фінансів України надійшов відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що медичні послуги в межах програми медичних гарантій можуть надавати заклади охорони здоров`я всіх форм власності та фізичні особи-підприємці, які одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики та уклали договір про медичне обслуговування населення з Національною службою здоров`я України. Оскільки ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» не має укладеного з Національною службою здоров`я України договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, то ця установа не є надавачем медичних послуг за програмою медичних гарантій та надані нею послуги не оплачуються Національною службою здоров`я України за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на реалізацію програми медичних гарантій. При цьому, позивач звернувся саме з вимогою про стягнення солідарно з відповідачів на свою користь 200 200,00 грн, як компенсацію за придбані ендопротези. Однак, законодавством, зокрема Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», саме відшкодування витрат за придбання медичних виробів, зокрема ендопротезів колінних суглобів, не передбачено. Також, вказує, що до повноважень Міністерства фінансів України не належать питання, пов`язані з предметом спору, а питання функціонування бюджетної системи не є пов`язані з предметом спору та не можуть розглядатися в межах цивільної справи. Та, відповідно, залучення Міністерства фінансів України як учасника бюджетного процесу до розгляду справи в якості відповідача є невмотивованим, таким, що суперечить принципу правової економії. Також з наведеного вбачається, що між Міністерством фінансів України та позивачем відсутні будь-які правовідносини, що становлять предмет спору у справі.

22 липня 2024 року від Національної служби здоров`я України через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що відповідно до Порядку укладення, зміни та припинення договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №410 «Про договори про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій», медичні послуги в межах програми медичних гарантій можуть надавати заклади охорони здоров`я всіх форм власності та фізичні особи-підприємці, які одержали ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики та уклали договір про медичне обслуговування населення з Національною службою здоров`я України. Вказує, що між Національною службою здоров`я України та ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій не укладався. Оскільки ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» не має укладеного з Національною службою здоров`я України договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, то ця установа не є надавачем медичних послуг за програмою медичних гарантій та надані нею послуги не оплачуються Національною службою здоров`я України за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на реалізацію програми медичних гарантій.

23 липня 2024 року від Державної казначейської служби України через систему «Електронний суд» надішли пояснення на позов, у яких просить відмовити у задоволенні позову, з підстав, зазначених у них. Так, у пояснення зазначено, що згідно з рішенням Управління соціального захисту населення від 21 травня 2024 року №14/35-7126 щодо відмови в забезпеченні технічними засобами реабілітації та керуючись пунктом 6 Порядку забезпечення допоміжними засобами реабілітації (технічними та іншими засобами реабілітації) осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані такі засоби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2012 року №321, медичні показання для забезпечення засобами реабілітації, а також для виплати компенсації визначаються для осіб з інвалідністю медико-соціальними експертними комісіями з оформленням індивідуальної програми реабілітації. Медичні показання для забезпечення відповідними засобами реабілітації визначаються на підставі функціональних призначень і переліку діагнозів згідно з Міжнародною статистичною класифікацією хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, що затверджується Міністерством соціальної політики України разом з Міністерством охорони здоров`я. Відповідно до вказаної Постанови та переліку діагнозів відповідно до найменування технічних та інших засобів реабілітації згідно з Міжнародною класифікацією хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України і Міністерства охорони здоров`я України від 20 листопада 2020 року №774/2691 - ендопротези та відшкодування за них не передбачено. Також, як випливає зі змісту позову, жоден з відповідачів, прав та інтересів позивача не порушував, то відповідно до Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, відсутні підстави для стягнення солідарно вищезазначеної компенсації.

15 серпня 2024 року від Міністерства охорони здоров`я України через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення здійснення медичних заходів окремих державних програм та комплексних заходів програмного характеру, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2011 року №298 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09 лютого 2022 року №137). Згідно з вищезазначеним Порядком відшкодування Міністерством охорони здоров`я України компенсації самостійно витрачених коштів громадянами на медичні послуги не передбачено. Ендопротези суглобів належать до переліку медичних виробів та інших засобів, якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та визначені категорії осіб в закладах охорони здоров`я для лікування в стаціонарних умовах, викладеного в додатку 2 до Порядку забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, інших окремих категорій населення медичними виробами та іншими засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1301 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2021 року №141). В листі ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» від 30 квітня 2024 року, що був направлений позивачу зазначається, що під час оперативного втручання було встановлено ендопротези фірми United. Конструктивною особливістю цих ендопротезів є можливість корекції балансу зв`язкового апарату колінного суглоба за рахунок навігаційної системи ротації компонентів ендопртезу з кроком у 1 градус від 1 до 9 градусів включно, що у даному випадку, зважаючи на клініко-анатомічні особливості перебігу захворювання, мало важливе значення, оскільки при варусній деформації колінного суглоба забезпечує його стабільність. В розпорядженні співробітників ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» були протези колінного суглоба фірми МАХХ, які не володіють такими можливостями. Відповідно до згаданого Переліку договір ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» із Національною службою здоров`я України не знайдено. Оскільки ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» не має укладеного з Національною службою здоров`я України договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, то Державна установа не є надавачем медичних послуг за програмою медичних гарантій та надані нею послуги не оплачуються Національною службою здоров`я України за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на реалізацію програми медичних гарантій.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 08 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Посилається на те, що, не надавши належної оцінки доводам позивача про гарантовано наявне у нього право на безоплатне лікування на підставі ст. 49 Конституції України та тлумачення цього права на підставі Рішення Конституційного Суду №10-рп/2002 від 29 травня 2002 року, яке є обов`язковим до виконання на території України, є остаточним і не може бути оскарженим, фактично проігнорувавши вимоги Конституції України, суд проігнорував право позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Суд фактично порушив верховенство права, яке гарантоване позивачеві на підставі ст. 8 Конституції України.

Суд не став на захист соціально незахищеного інваліда війни другої (а не третьої, як зазначено у позові) групи, ліквідатора ЧАЕС 1 категорії, так само як і Міністерство соціальної політики не стало на захист позивача всупереч п.1 Постанови КМУ №433 від 17 червня 2015 року «Про затвердження Положення про Міністерство соціальної політики України» (далі Постанова 433), де вказано, що основними завданнями Мінсоцполітики є соціальний захист населення, зокрема осіб з інвалідністю, громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; ветеранів військової служби.

В даному випадку судове рішення не повне не послідовне і не відповідає вимогам стосовно справедливості як мінімум.

Виходячи з рішення судом наведено положення Конституції і законів про Чорнобильців і ветеранів війни, які передбачають безоплатну медичну допомогу і лікування, і застосовуються загальні терміни не розподіляючи на лікування таблетками чи розчинами, лікування медичними допоміжними засобами чи медичними іншими засобами, не включають окремо флюорографію чи якісь інші процедури

Суд, фактично визнав у рішенні, що хвороби та інвалідність позивача пов`язані з проходженням військової служби, та з ліквідацією наслідків на ЧАЕС, і суд не спростовує наявність прав, що гарантовані позивачу ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та п. 2 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим, врахувавши наявність права позивача гарантованого ст. 46 Конституції України на соціальний захист і те що це право порушено, тому що безоплатного лікування позивач не отримав, суд не захистив порушене право позивача.

Фактично суд позбавив позивача цих прав, оскільки не врахував їх суті, у сукупності із цілим рядом нормативних документів які присутні в рішеннях Верховного Суду справа №761/29128/23, в рішеннях Європейського суду (рішення ЄСПЛ від 01 серпня 2020 року у справі «Федулов проти росії», заява №53068/08) у Міжнародних стандартах у сфері прав людини, та в міждержавних документах ратифікованих Україною які повинні переважати у прийнятті рішення.

Відповідно, рішення Печерського районного суду м. Києва не базується на документах вищого рівня, міжнародних документах, Конституції України і спеціальних законів щодо ветеранів, які прямо вказують на безоплатності лікування (не обмежуючи допомогу людині яка віддала свій борг державі - інвалідним візком чи обмеженою грошовою компенсацією), а ґрунтується лише на недосконалих підзаконних нормативних документах, які конкретизують лише деякі з видів допомоги. Замість того щоб чітко сказати в рішенні суду що питання не достатньо і не повно врегульовано нормативними документами на що неодноразово вказував Європейський суд щодо недосконалості законодавства в Україні, обов`язок суду «закривати» ці прогалини на підставі Конституції, рішень ЕСПЧ не було виконано.

Але саме в зв`язку з тим, що випадок позивача не був прямо передбачений в нормативних актах, і не врегульовано, всі відповідачі солідарно, чи один, чи декілька з них повинні виплатити мені компенсацію/ відшкодувати понесені позивачем витрати на безкоштовне лікування ветерана.

Зауважив, що не наполягав, що відшкодування повинно бути лише за рахунок НСЗУ наприклад, але суд у мотивувальній частині безпосередньо вказав лише на цього відповідача, але не обґрунтував чому не повинні сплатити компенсацію інші відповідачі, які повинні були видати нормативні акти не лише щодо протезів, а й щодо ендопротезів, але не зробили цього. Суд не став усувати той безлад який коїться стосовно надання медичної допомоги в т.ч ветеранам війни.

Крім цього, закупівля ендопротезів лише одного певного типу для осіб із одним захворюванням дає можливість лікувати пацієнтів з «універсальним» захворюванням. А відсутність інших моделей ендопротезів необхідних за висновками лікарів саме позивачу через їх незакупівлю ставить позивача в нерівне положення з іншими хворими. Одним ставлять безоплатно ендопротези, а іншим ні. Вказана ситуація позбавила позивача нарівні з іншими ветеранами отримати безоплатно ендопротези.

Це породжує нерівність та призводить до негативних наслідків, а суд це не врахував.

Держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством. І така медична допомога як ендопротезування прямо передбачена нормативними документами - класифікаторами, і суд на це посилається, але подальших висновків не робить. Є унормована можливість компенсації, яка передбачена в нормативних документах, але аналогію права для задоволення конституційно захищених прав суд не застосовує. І те, що саме цим нормативним актом ендопротези не передбачені і це є прогалина в законодавстві, суд не враховує.

Якщо по якійсь причині законодавець чи посадовець виконавчої влади таке не передбачив, то треба розуміти, що протезування і слово протез це більш загальне питання, а ендопротез є підрозділом чи однією із складових різних протезів внутрішніх зовнішніх та інших.

У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди.

Позивач вважає, що в даному випадку судове рішення не повне, не послідовне і не відповідає вимогам стосовно справедливості, складене на основі відзивів відповідачів, з одним висновком - НСЗУ не має укладеного договору із ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України». Тобто з одної сторони НСЗУ гарантує виплати, але з іншої сторони треба щоб був договір заключений, але знову ж таки держава не зобов`язує заключати такі договори і суд цей факт порушення моїх прав на здоров`я проігнорував.

Позивач, як громадянин України, особливо соціально незахищений інвалід війни другої групи, ліквідатор ЧАЕС 1 категорії маючи «невідкладний» стан здоров`я не мав можливості і не повинен був перевіряти чи є у того чи іншого медичного закладу договір із НСЗУ.

Вважає, що з боку держави наявне втручання у його права, які гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, органи виконавчої влади неспроможні забезпечити його право на отримання безкоштовного лікування, яке надано йому відповідним національним законодавством, у результаті чого він був змушений отримувати необхідні медичні вироби за власний рахунок. Також влада в особі відповідачів на підставі недосконалості і неповноти підзаконних актів та суд першої інстанції (не застосувавши актів вищого рівня) надали позивачу відмову відшкодувати ці витрати. В даному випадку позивач вважає, що його справа досить схожа із справою згідно рішення ЄСПЛ від 01 серпня 2020 року у справі «Федулов проти росії», заява №53068/08.

У цьому Рішенні ЄСПЛ зазначено, що заявник мав суттєвий майновий інтерес, визнаний національним законодавством, який був достатньо підтверджений, щоб відповідати «легітимним очікуванням» того, що йому безкоштовно наддадуть ліки, необхідні для лікування його захворювання, або компенсують витрати. Звідси випливає, що стаття 1 Першого протоколу застосовна у цій справі (пункт 72 рішення ЄСПЛ). А я, як позивач очікував, що мені ендопротези поставлять безкоштовно, або принаймні відшкодують витрати на них.

У справі ЄСПЛ від 01 серпня 2020 року у справі «Федулов проти росії», заява №53068/08 вказано, що хоча право заявника на пільгу, про яку йде мова, ніколи не ставилося під сумнів, національні суди по суті виправдовували відмову в пільзі посиланням на відсутність бюджетних коштів, призначених для того, щоб органи влади забезпечували безкоштовними ліками осіб, які мають на це право. У той же час, вони не посилалися на жодне правове положення, яке б обумовлювало надання відповідної пільги будь-якими обмеженнями бюджетних коштів, яке передбачало будь-які дискреційні повноваження з боку органів виконавчої влади щодо зменшення або відмови в такій пільзі після досягнення ліміту виділених бюджетних коштів, або будь-яке подібне положення, яке могло б стати правовою основою для такого висновку.

У вказаній справі зазначено, що існуюча законодавча база встановлює право тих, хто має право на забезпечення необхідними лікарськими засобами, не тільки безкоштовно, але й без будь-яких обмежень, і що недостатність бюджетних коштів не може бути підставою для відмови особам для яких лікарські засоби були життєво важливими (пункт 76 рішення ЄСПЛ).

Також позивач звертає увагу суду на те, що намагаючись захистити своє право на безоплатне лікування у судовому порядку, та просячи суд про стягнення з відповідачів 200 200,00 грн як компенсацію за придбані ендопротези, він не мав на увазі буквальну компенсацію в порядку Постанови КМУ №321 від 05 квітня 2012 р. Постанова застаріла, і може використовуватись лише як аналог права. На думку позивача уряд навмисно не вносить в неї зміни переслідуючи мету зменшення видатків замість захисту соціально уразливої категорії, а суд - як незалежна гілка влади повинен був захистити права позивача ветерана, інваліда 2 групи.

Позивач під компенсацією мав на увазі загальне поняття відшкодування понесених ним витрат на самостійне придбання ендопротезів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Національної служби здоров`я України, Міністерства фінансів України, Державної установи «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України», треті особи: Міністерство соціальна політики України, Державна казначейська служба України, про стягнення компенсації, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

12 травня 2025 року представниця Міністерства фінансів України - Франчук В.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію мотивувала обставинами, на які посилалася у суді першої інстанції.

14 травня 2025 року представниця Національної служби здоров`я України - Сич О.А. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію мотивувала обставинами, на які посилалася у суді першої інстанції.

21 травня 2025 року представниця Міністерства охорони здоров`я України - Папіровська А.Р. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію мотивувала обставинами, на які посилалася у суді першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представниця - адвокатка Рудь Світлана Віталіївна доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні представниця Міністерства фінансів України - Франчук Вікторія Віталіївна заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судовому засіданні представниця Національної служби здоров`я України - Тарасенко Марія Сергіївна заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є військовим пенсіонером, інвалідом війни 3 групи, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 , виданим 15 березня 1996 року, має статус ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 від 27 березня 2019 року.

ОСОБА_1 має дійсну декларацію із сімейним лікарем ОСОБА_2 №0001-H78M-3НА0.

У зв?язку із погіршенням стану здоров?я взагалі, та через значне погіршення стану колінних суглобів для проведення негайного оперативного втручання позивач був направлений сімейним лікарем до лікаря вторинної ланки - травматолога у поліклініку ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України», номер направлення №9510-3316-2785-1920 від 13 вересня 2023 року.

На підставі направлення позивач був оглянутий лікарем травматологом ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України». Лікар після огляду та вивчення анамнезу і результатів проведених обстежень зазначив, що у зв?язку із різким погіршенням стану здоров?я позивача і неможливістю в подальшому пересуватися самостійно взагалі прийшов до висновку про необхідність проведення тотального протезування обох колінних суглобів спочатку правого, а потім лівого.

Після консультації, позивачу повідомили, що черга на безоплатне протезування є, однак позивач вважав, що ставати у чергу йому немає сенсу, отже не став в чергу з безоплатного встановлення суглобів, оскільки у 2023 році протезували тих, хто став у чергу у 2020-2021 роках, з огляду на що позивач міг розраховувати на безоплатну операцію з протезування лише у 2025-2026 роках.

Таким чином, у зв?язку з необхідним нагальним лікуванням з метою недопущення погіршення стану здоров?я позивача та у зв`язку з відсутністю протезів у самій державній медичній установі, позивач закупив за власні кошти необхідні для операції протези на обидва коліна на суму 200 200,00 грн.

Так, 28 вересня 2023 року ОСОБА_1 придбав у ПП «Науково-виробнича фірма «Като» ендопротез колінного суглобу (United Orthopedic corp.) вартість 100 000,00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою №270923/006 від 27 вересня 2023 року та квитанцією від 28 вересня 2023 року.

На підставі видаткової накладної №280923/002 від 28 вересня 2023 року позивач отримав куплений медичний виріб, який на його прохання був доставлений до операційного відділення третьої клініки ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України».

03 жовтня 2023 року в ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» ОСОБА_1 було проведено операцію з встановлення ендопротезу колінного суглобу на правому коліні.

09 листопада 2023 року ОСОБА_1 придбав у ПП «Науково-виробнича фірма «Като» другий ендопротез колінного суглобу (United Orthopedic corp.) вартість 100 000,00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою №61123/006 від 06 листопада 2023 року та квитанцією від 09 листопада 2023 року.

На підставі видаткової накладної №91123/002 від 09 листопада 2023 року позивач отримав куплений медичний виріб, який на його прохання був доставлений до операційного відділення третьої клініки ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України».

07 грудня 2023 року в ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» ОСОБА_1 було проведено операцію з встановлення ендопротезу колінного суглобу на лівому коліні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в законодавстві наявне розмежування понять «медичний виріб» та «допоміжний засіб реабілітації», а компенсація можлива за самостійно придбаний саме допоміжний засіб реабілітації, який міститься у Переліку допоміжних засобів реабілітації (технічних та інших засобів реабілітації), якими забезпечуються особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та інші окремі категорії населення або за придбання яких виплачується грошова компенсація. Проте, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2021 року №181 «Деякі питання впровадження та реалізації нового механізму фінансового забезпечення надання спеціалізованої медичної допомоги в окремих науково-дослідних установах Національної академії медичних наук» та переліку діагнозів відповідно до найменування технічних та інших засобів реабілітації згідно з Міжнародною класифікацією хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України і Міністерства охорони здоров`я України від 20 листопада 2020 року №774/2691, відшкодування за ендопротези не передбачено, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Конституційні гарантії права на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування закріплені в статті 49 Конституції України, згідно із якою охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів усіх форм власності.

У Рішенні Конституційного Суду України №10-рп/2002 від 29 травня 2002 року у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 49 Конституції України «у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно» (справа про безоплатну медичну допомогу), зазначено, що положення частини третьої статті 49 Конституції України 254к/96-ВР «у державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно» треба розуміти так, що у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається всім громадянам незалежно від її обсягу та без попереднього, поточного або наступного їх розрахунку за надання такої допомоги. Поняття медичної допомоги, умови запровадження медичного страхування, у тому числі державного, формування і використання добровільних медичних фондів, а також порядок надання медичних послуг, які виходять за межі медичної допомоги, на платній основі у державних і комунальних закладах охорони здоров`я та перелік таких послуг мають бути визначені законом.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення осіб з інвалідністю здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Пункти 1, 6, 7, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» надають право пацієнтам на отримання необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів належної якості за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на реалізацію програми медичних гарантій, у надавачів медичних послуг; на оскарження рішень, дій чи бездіяльності надавачів медичних послуг або Уповноваженого органу та його територіальних органів в установленому законом порядку; на судовий захист своїх прав; інші права, передбачені законодавством.

Зі змісту ст. 9 Закону України «Про державні гарантії медичного обслуговування населення» слідує, у разі потреби у медичних послугах та лікарських засобах за програмою медичних гарантій пацієнт (його законний представник) звертається до надавача медичних послуг у порядку, встановленому законодавством. Надання медичних послуг та лікарських засобів за програмою медичних гарантій, пов`язаних з вторинною (спеціалізованою), третинною (високоспеціалізованою), паліативною медичною допомогою та медичною реабілітацією, здійснюється за направленням лікаря, який надає первинну медичну допомогу, або лікуючого лікаря в порядку, передбаченому законодавством, крім випадків, коли згідно із законодавством направлення лікаря не вимагається. При наданні медичної допомоги в амбулаторних умовах лікарські засоби за програмою медичних гарантій надаються пацієнту на підставі рецепта лікаря суб`єктом господарювання, який здійснює діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами та уклав договір з Уповноваженим органом. Надавач медичних послуг зобов`язаний поінформувати пацієнта про медичні послуги та лікарські засоби, які пацієнт може отримати в цього надавача за програмою медичних гарантій.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина на охорону здоров`я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога; паліативна допомога.

Частиною 4 ст. 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством.

Стаття 56 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни у необхідних випадках забезпечуються протезами, ортопедичними, коригуючими виробами, окулярами, слуховими апаратами, засобами лікувальної фізкультури і спеціальними засобами пересування. Категорії осіб, які підлягають безплатному або пільговому забезпеченню зазначеними виробами і предметами, а також умови і порядок забезпечення ними встановлюються законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державні фінансові гарантії обслуговування населення» держава гарантує повну оплату згідно з тарифом за рахунок коштів Державного бюджету України надання громадянам необхідних їм медичних послуг та лікарських засобів, що передбачені програмою медичних гарантій.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: щорічне медичне обслуговування, диспансеризація із залученням необхідних спеціалістів, лікування в спеціалізованих стаціонарах.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: позачергове безплатне зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів), безплатне забезпечення іншими протезами і протезно-ортопедичними виробами.

Позивач у цій справі на час виникнення спірних правовідносин та звернення до суду з позовом був інвалідом війни 3 групи та має статус ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії, відповідно має права та пільги, передбачені Законами України «Про статус і соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У зв`язку з погіршенням здоров`я (стану колінних суглобів) позивач потребував негайного оперативного втручання та протезування обох колінних суглобів.

Позивач у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції стверджував, що про існування черги на безоплатне протезування ДУ «Інститут травматології та ортопедії Академії медичних наук України» його повідомили. Однак, позивач прийняв рішення не ставати у чергу, оскільки розраховувати на безоплатну операцію з протезування на його думку він міг лише у 2025-2026 роках, а тому придбав ендопротези за власний рахунок та операції зробив у загальному порядку.

Тобто, позивач самостійно прийняв рішення не звертатися до відповідних державних органів з метою скористатися наявними у нього пільгами, які йому гарантує держава, про своє бажання використати можливість безоплатного лікування/протезування не заявив чим не дотримався встановленого державою порядку отримання пільг, і у зв`язку з цим не набув право на компенсацію за придбані ендопротези.

Апеляційний суд зауважує, що реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими;

Водночас, легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 березня 2022 року №216 затверджено Перелік лікарських засобів, медичних виробів та допоміжних засобів до них, що закуповуються на виконання відповідних угод (договорів), укладених особою, уповноваженою на здійснення закупівель у сфері охорони здоров`я для виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я за напрямами використання бюджетних коштів за бюджетною програмою 2301400 «Забезпечення медичних заходів окремих державних програм та комплексних заходів програмного характеру», у тому числі за напрямом «Медичні вироби для проведення ортопедичних, травматологічних та нейрохірургічних оперативних втручань», до якого включений медичний виріб «Ендопротез колінного суглоба».

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 26 січня 2024 року №137 державне підприємство «Медичні закупівлі України», як одержувач бюджетних коштів, уповноважене на виконання програм та здійснення централізованих заходів з охорони здоров`я в частині доведеного до нього переліку напрямів профілактики, діагностики та лікування, зокрема за напрямом «Медичні вироби для проведення ортопедичних, травматологічних та нейрохірургічних оперативних втручань».

Відповідно до пункту 6 Порядку державне підприємство «Медичні закупівлі України» збирає заявку (потребу) від структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних та Київської міської державних адміністрацій та закладів охорони здоров`я, що належать до сфери управління МОЗ на закупівлю лікарських засобів та медичних виробів.

Згідно з пунктом 10 Порядку, після проведення закупівлі лікарських засобів та медичних виробів, державне підприємство «Медичні закупівлі України» (за дорученням Міністерства охорони здоров`я України) своїми наказами здійснює їх розподіл між структурними підрозділами з питань охорони здоров`я та підпорядкованими установами, згідно з наданою потребою.

Подальший розподіл лікарських засобів до закладів охорони здоров`я належить до компетенції структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних та Київської міської державних адміністрацій.

Розподіл лікарських засобів, медичних виробів та допоміжних засобів до них проводиться з урахуванням потреби, зазначеної в заявках або визначеної на національному рівні, а також з урахуванням відомостей про середньомісячне споживання товарів, залишок товарів на складах і в закладах охорони здоров`я, очікувані поставки товарів у заклади охорони здоров`я з метою забезпечення оптимального рівня залишків на рівні адміністративно-територіальних одиниць і підпорядкованих установ.

Національній академії медичних наук України як головному розпоряднику бюджетних коштів, щорічно у державному бюджеті, передбачаються кошти на проведення необхідного лікування пацієнтів.

Порядком забезпечення допоміжними засобами реабілітації (технічними та іншими засобами реабілітації) осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані такі засоби (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2023 року №1306 установлено механізми виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані засоби реабілітації особам, визначеним підпунктом 1 пункту цього Порядку.

Особи забезпечуються засобами реабілітації або отримують компенсацію за самостійно придбані засоби, визначені додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2012 року №321 «Про затвердження Порядку забезпечення допоміжними засобами реабілітації (технічними та іншими засобами реабілітації) осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю та інших окремих категорій населення і виплати грошової компенсації вартості за самостійно придбані такі засоби, їх переліку».

Відповідно до показань для забезпечення засобами реабілітації в порядку черговості подання заяви про забезпечення засобом реабілітації (виплату компенсації) здійснюється з урахуванням положень пункту 10 цього порядку.

У даному ж випадку, позивач достеменно знаючи про наявність певної процедури (необхідність стати у чергу) фактично не дотримався такої законодавчої процедури надання послуги з проведення операцій з ендопротезування, яка спеціальним категоріям осіб (особи з інвалідністю війни, військовослужбовці та ін.) надається в порядку черговості, а тому право вимоги компенсації вартості ендопротезів у нього не виникло.

Враховуючи встановлені обставини апеляційний суд вважає, що у даному випадку у позивача відсутні підстави посилатися на реалізацію принципу легітимних очікувань, оскільки у даному випадку їх не слід ототожнювати із його сподіваннями, які виникли на підставі його особистого сприйняття та помилкової оцінки обставин щодо обов`язку відповідачів провести компенсацію витрачених ним коштів за придбані самостійно ендопротези.

Більш того, закупівля ендопротезів може здійснюватися за кошти місцевих бюджетів в рамках окремих регіональних програм.

Також колегія суддів апеляційного суду вважає незастосовними до цієї справи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 05 березня 2025 року у справі №761/29128/23 як такі, що зроблені за інших фактичних обставин та відмінних правовідносин (позивач у справі, яка переглядалася Верховним Судом мав рідкісне (орфанне) захворювання та відповідно до підпункту 3 пункту «б» частини першої статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» мав бути забезпечений лікарськими засобами та виробами медичного призначення).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, а також відсутність з боку відповідачів будь-яких порушень прав позивача є цілком обґрунованими та законними.

При цьому, інші доводи апеляційної скарги, в тому числі щодо необхідності у даному випадку застосування аналогії закону, розцінюються колегією суддів критично і до уваги не приймаються, як безпідставні, оскільки також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до тлумачення норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, §23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], §41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова