КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 367/2273/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10741/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Мартиненко В.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, та житлового будинку, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 лютого 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Давиденко Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 205;

скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Давиденко Л.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 лютого 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 205, об`єкт земельна ділянка, номер запису про право власності: 53817270, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224;

скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Давиденко Л.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 лютого 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 205, об`єкт житловий будинок, номер запису про право власності: 53817340, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка ), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, та житлового будинку, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дорменком С.М., зареєстрований в реєстрі за № 2799;

скасувати рішення приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дорменок С.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 листопада 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2799;

стягнути з відповідачів судові витрати та витрати на правову допомогу (т. 1 а.с. 1-7).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Рибчинського О.В. перебувають виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року у цивільній справі № 359/373/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за договором позики у розмірі 20 000 доларів США, а також витрати на оплату судового збору у розмірі 7596 гривень.

Під час розгляду цієї справи судом відповідач ОСОБА_3 відчужив спірний будинок та земельну ділянку на користь своєї дружини ОСОБА_4 , уклавши з нею договір дарування від 22.02.2024. В свою чергу, ОСОБА_4 відчужила спірне майно ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2024.

На думку позивача вказані правочини є фіктивними, оскільки укладені з метою ухилитися від виконання рішення суду про стягнення боргу (т. 1 а.с. 1-7).

Позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, реєстраційний номер об`єкта: 224 та житловий будинок, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 80-84).

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення його оспорюваних прав, за захистом яких він звернувся. При цьому, обраний спосіб забезпечення позову жодним чином не порушує законних інтересів відповідачів.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Гриценко І.І. , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка ), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, реєстраційний номер об`єкта: 224, та житловий будинок, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 080, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 87-89).

Не погодившись з ухвалою суду, 21 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Баховський М.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову (т. 1 а.с. 204-208).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та не необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява є обґрунтованою, а спосіб забезпечення є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджувався, оскільки задовольняючи заяву про забезпечення позову, суду першої інстанції не з`ясував належність будь-яких прав позивача на спірне нерухоме майно, відношення до останнього та можливість порушення прав власника спірного нерухомого майна.

При цьому, наявність самого по собі позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу в жодному разі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом арешту житла, яким користується або розпоряджається законний власник, з огляду на те, що право власності на це житло не оспорюється.

Окремо звертав увагу на не співмірність заходів забезпечення з позовними вимогами та борговими зобов`язаннями відповідача ОСОБА_3 в сумі 20 000 доларів США та вартістю майна, яка згідно договору купівлі продажу від 29.11.2024 року становить 1097317,00 грн., та його ринковою вартістю на день подання позову.

При цьому, ОСОБА_3 є співвласником нерухомого майна, а саме будинку в Бориспільському районі, отримав за продаж майна 1097317,00 грн., що очевидно свідчить про неспівмірність забезпечення саме за рахунок майна ОСОБА_1 , яка не має жодного відношення до правовідносин, які виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Заявник посилається в заяві про забезпечення позову на те, що існує загроза того, що відповідач може в будь-який момент відчужити належне їй майно на користь третіх осіб, але, як вбачається з матеріалів позову та заяви, це є лише бездоказовим припущенням, не підтверджують реальність відчуження будинку. Питання ж щодо доведеності укладання чи ні фраудаторного договору вирішуватиметься при розгляді справи по суті.

В заяві про забезпечення позову не наведено належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, судом проігноровано, що заява про забезпечення позову повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення (п. 6 ч. 1 ст. 151 ЦПК України). Однак, в порушення вищенаведених положень законодавства, заява про забезпечення позову не містить пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення.

При цьому не враховано, що третя особа не має майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові, тобто підпадає під ознаки визначеніст.154 ЦПК за встановлення зустрічного забезпечення (т. 1 а.с. 204-208).

09 травня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Гриценка І.І., в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 1 а.с. 229-232).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Баховський М.М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначені ними адреси. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 підтвердив її представник - адвокат Баховський М.М. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були сповіщені19 червня 2025 року до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Представник ОСОБА_2 - адвокат Гриценко І.І. подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (т. 2 а.с. 05-12, 23-26).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. При цьому, участь сторін та їх представників в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою (частина 2 ст. 372 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вищезазначене та положення п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши копії наданих матеріалів справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року № ETS № 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], № 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], № 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом заявлених позовних вимог у цій справі є визнання недійсним договору дарування від 22 лютого 2024 року та договору купівлі-продажу від 29 листопада 2024 року земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, та житлового будинку, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77,2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , а також скасування рішень приватних нотаріусів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказане нерухоме майно.

При цьому, позивач зазначав, що 15 січня 2024 року звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про повернення коштів, 02 лютого 2024 року відкрито провадження у справі № 359/373/24, а ОСОБА_3 дізнавшись про вказані обставини вчинив 22 лютого 2024 року договори дарування на користь свої дружини ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 1-7).

Судом встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Рибчинського О.В. перебувають виконавчі провадження № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 з примусового виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року у цивільній справі № 359/373/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за договором позики у розмірі 20 000 доларів США, а також витрати на оплату судового збору у розмірі 7596 гривень (т. 1 а.с. 16-17,18-19).

22 лютого 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка ), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, та житлового будинку, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Давиденко Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 205 (т. 1 а.с. 34-37).

29 листопада 2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка ), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, та житлового будинку, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Дорменком С.М., зареєстрований в реєстрі за № 2799 (т. 1 а.с. 38-41).

На обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що невжиття заходу забезпечення позову у разі задоволення позовних вимог ускладнить ефективний захист та поновлення порушених прав позивача.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0229, та житловий будинок, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 080, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач оспорює вищевказані правочини, звернувшись з відповідним позовом, в тому числі до останнього власника вказаного майна ОСОБА_1 , при цьому, під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та під час виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, прийнятого за результатами розгляду справи, вказане спірне майно декілька разів відчужувалося відповідачами відтак, суд вважав, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду і такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

З такими висновками колегія суддів погодилась та вважає їх правильними, з огляду на предмет позову у даній справі та характер спірних правовідносин. Такі заходи забезпечення позову, як арешт вказаного нерухомого майна є співмірними із заявленими позивачем вимогами позовної заяви.

При цьому, негативним наслідком незабезпечення позовних вимог у даній справі є можливість подальшої реалізації вказаного нерухомого майна.

При обранні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції урахував необхідність збереження балансу прав і законних інтересів учасників правовідносин, та наклав арешт на вказане майно.

Варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Відтак, судом першої інстанції було правильно вирішено питання про забезпечення позову у цій справі виходячи з того, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Тобто, на момент постановлення ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року, були наявні підстави для задоволення вказаної заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами справи і не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що 14 травня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гриценко І.І. заявив про відмову ОСОБА_2 від позову з посиланням на повне погашення 13 травня 2025 року ОСОБА_3 заборгованості за судовим рішенням у справі № 359/373/24 (т. 1 а.с. 158-165).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2025 року у даній справі прийнято відмову ОСОБА_2 від позову, провадження у справі закрито. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.04.2025 за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0229, загальною площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, реєстраційний номер об`єкта: 224, та житловий будинок, загальною площею 143,3 кв.м., житловою площею 77.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта: 080, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 168-171).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 вересня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов