Справа № 438/1372/21 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1894/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 20 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Майхер Олена Любомирівна, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Hop Надія Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі продажу частини земельної ділянки, договору дарування частки комплексу нежитлових будівель, застосування реституції,

ВСТАНОВИЛА:

У 2021 році ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Hop Н.М., та просив:

- визнати недійсним договір дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04.03.2016, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 195, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 ідеальну частку з належної дарувальнику ідеальної частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), що знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу частини земельної ділянки від 23.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 389, згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 належну йому частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0096, площею 0,1160 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку.

- повернути сторони у попереднє становище (застосувати реституцію).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та його брат ОСОБА_3 були співвласниками (по ) спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0096, площею 0,1160 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №432103 від 04.05.2007, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку. Позивач проживає та працює в Сполучених Штатах Америки. У період з 06.06.2021 по 19.06.2021 позивач прибув в Україну, щоб провідати родичів та вирішити питання зі своїм братом ОСОБА_3 щодо спільного інвестування в господарську діяльність з використанням спірної земельної ділянки та розташованого на ній комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), який перебував у їх приватній спільній сумісній власності згідно Витягу про державну реєстрацію прав №36968057 від 25.12.2012.

Позивач з братом спільно планували виробництво мінеральної бутильованої води, оскільки на їх земельній ділянці кадастровий номер :01:016:0096, площею 0,1160 га за адресою АДРЕСА_1 є джерела води, збагачені корисними мінералами. Під час приїзду в Україну позивач від свого брата дізнався, що останній хотів самостійно запустити виробництво, проте не мав достатньо коштів для цього.

Також ОСОБА_3 розповів позивачу, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запропонували інвестувати свої кошти в господарську діяльність з видобутку води, її виробництво та реалізацію за умови, що ОСОБА_3 погодиться продати їм свою частку цієї земельної ділянки, подарує їм своєї частки комплексу нежитлових будівель, розташованих на спірній земельній ділянці та продасть 55% у статутному капіталі ТОВ «Журавчак», на що ОСОБА_3 погодився.

Згідно договору дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04.03.2016 ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 ідеальну частку з належної дарувальнику ідеальної частки комплексу нежитлових приміщень (цілісного майнового комплексу), тобто частки.

Згідно договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 23.03.2017 ОСОБА_3 продав ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 належну йому частку () земельної ділянки з кадастровим номером :01:016:0096, площею 0,1160 га.

Проте ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 обманули ОСОБА_3 , оскільки в договорі дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04.03.2016 не зазначено, на якій земельній ділянці розташовані спірні нежитлові будівлі, порушено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Крім цього, при оформленні договору купівлі-продажу частини земельної ділянки коштів за свою частку ОСОБА_3 від покупців не отримав; сторонами приховано, що на спірній земельній ділянці розташований комплекс нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), порушено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; примірник договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 23.03.2017 ОСОБА_3 нотаріусом не надано.

Після того, як ОСОБА_3 передав 55% у статутному капіталі ТОВ «Журавчак», ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , останні не інвестували коштів у господарську діяльність із забору, очищення та постачання води, виробництва мінеральних вод.

Крім того, згідно договору оренди від 12.12.2014, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 824, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали в оренду комплекс нежитлових приміщень (цілісний майновий комплекс) за адресою АДРЕСА_1 ТОВ «Журавчак» на термін до 12.12.2044 з правом пролонгації, з правом передачі в піднайм (суборенду), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Уважає, що особисті права та інтереси позивача порушені, оскільки він як власник спірної земельної ділянки та комплексу нежитлових приміщень (цілісного майнового комплексу) не може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, використати його в господарській діяльності, через те, що воно перебуває у співвласності у ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , які набули право власності на частину земельної ділянки та комплексу нежитлових будівель шляхом обману ОСОБА_3 .

На підставі наведеного позивач просив задовольнити його позов.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 20.05.2024 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що земельна ділянка кадастровий номер :01:016:0096, площею 0,1160 га за адресою АДРЕСА_1 , на час укладення спірного правочину, не виділялась в натурі співвласникам і не відчужувалась, відтак укладеним договором дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04.03.2016, право ОСОБА_1 , як власника 1/2 вказаної земельної ділянки є порушеним.

Договір дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04.03.2016, яким було відчужено частку в нежитлових будівлях, не містив істотних умов, які визначені законом для даного типу правочинів, оскільки не містить інформації про розмір та кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташовані ці нежитлові будівлі, а відповідні умови є істотними, і ці обставини підлягали встановленню в ході розгляду даної справи, та є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04.03.2017.Звертає увагу на те, що постановленню (протокольних) ухвал від 02.05.2024 та від 20.05.2024 про відмову у витребуванні доказів та призначенні судової земельно-технічної експертизи, слугувало порушення норм процесуального права, а саме вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, оскільки Бориславським міським судом Львівської області не враховано та не застосовано висновки викладені у постановах Верховного Суду, згідно з якими суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З урахуванням викладеного, відповідно до ч.2 ст.353 ЦПК України, заперечує щодо ухвал (протокольних) від 02.05.2024 та від 20.05.2024, оскільки такі не підлягають оскарженню окремо від рішення суду. В матеріалах справи наявні докази, що ОСОБА_1 постійно проживає та працює в Сполучених Штатах Америки. За останні 8 років позивач вперше був в Україні у період з 06.06.2021 по 19.06.2021, коли і довідався про укладення оспорюваних договорів дарування ЦМК від 04.03.2016, та купівлі-продажу частки земельної ділянки від 23.03.2017. Будь-яких доказів, що позивач повідомлявся, або іншим чином міг довідатись про укладення оспорюваних договорів матеріали справи не містять. Таким чином, перебіг строку позовної давності має обчислюватись з моменту, який закріплений відповідними доказами коли позивач повинен був довідатись про оспорювані договори - з 06.06.2021. Оспорюваний Договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено 23.03.2017, відтак трирічний строк спливав 23.03.2020, однак 12.03.2020 перебіг позовної давності було зупинено законом. Якщо позовна давність почала свій перебіг і не сплинула до 12.03.2020 та воєнний стан поки триває до 12.08.2024, то перебіг позовної давності на разі зупинено. Таким чином, під час застосування правил позовної давності (ст.257 ЦК України) слід враховувати положення, передбачені п.п.12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.Вказане дає підстави вважати, що ОСОБА_1 не пропущено процесуальний строк звернення до суду.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Від ОСОБА_4 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 Райхель Р.П., підтримав апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Судом встановлено, що 04.03.2016 між відповідачами було укладено договір дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 195. За умовами Договору ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (одну другу) ідеальну частку з належної дарувальнику (однієї другої) ідеальної частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 03).

На момент вчинення вказаного правочину відчужуване майно належало відповідачу ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Виконавчим комітетом Східницької селищної ради Львівської області від 25.12.2012 на підставі рішення від 17.12.2012 за №102, Договору про зміну форми власності на комплекс нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) та його розподіл від 11.02.2016, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Іншим співвласником частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) є позивач ОСОБА_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 23.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л., зареєстрованого в реєстрі за №389, ОСОБА_3 продав ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 належну йому частку (1/2) земельної ділянки кадастровий номер :01:016:0096, площею 0,1160 га за адресою АДРЕСА_1 .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Схожі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 756/553/17, від 30.05.2018 у справі № 639/3980/16-ц та від 02.10.2024 у справі № 761/42671/18.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, а судом не встановлено факту порушення оспорюваними договорами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Однак повністю погодитись з таким висновком місцевого суду колегія суддів не може, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України)

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Із системного аналізу положень статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передання власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Крім того, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатне передання майна у власність обдаровуваного й передання його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 587/2729/17 (провадження № 61-10954св20).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 був власником (однієї другої) ідеальної частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 03), (одну другу) частку з якої (тобто ) він подарував відповідачам ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 04.03.2016.

Згідно з умовами договору дарування сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі, і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Сторони договору в судовому порядку договір не оспорювали.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не був стороною оспорюваних правочинів і не довів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів договором дарування.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 23.03.2017 з огляду на таке.

За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вказана норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

У випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 у справі № 6-2цс15, від 12.12.2016 у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 у справі № 6-253цс16 та інших, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Таким чином, у зв`язку з набуттям права власності на 1/4 частку комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 03), у відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 виникло речове право щодо земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які на ній розміщені.

В подальшому, між відповідачами було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу частини земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , на якій розміщений вказаний цілісний майновий комплекс.

Однак, у договорі купівлі-продажу земельної ділянки зазначено, що на земельній ділянці, 1/2 частина якої є предметом договору, не розміщено житлових будинків, будь-яких інших будівель та/або споруд; земельна ділянка, 1/2 частина якої є предметом договору, покупцями оглянута та на ній відсутні об`єкти нерухомого майна.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 набули права на частку земельної ділянки для обслуговування частки нежитлових будівель та частку земельної ділянки, вільної від нерухомого майна. При цьому у власності ОСОБА_3 залишається частка комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 03).

Таким чином, вбачається порушення прав позивача ОСОБА_1 як іншого землевласника цієї ділянки на його частку у ній, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

За таких обставин, оскільки суд встановив факт порушення договором купівлі-продажу земельних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, наявні підстави для визнання такого договору недійсним із застосуванням налідків недійсності такого.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для врахування заяви представника відповідача ОСОБА_9 - адвоката Харчука В.М. та представника відповідача ОСОБА_6 - адвоката Кобрин Л.О. про застосування строків позовної давності, оскільки Законом України від 30.03.2020 № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позову. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 20 травня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Майхер Олена Любомирівна, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Hop Надія Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі продажу частини земельної ділянки, договору дарування частки комплексу нежитлових будівель, застосування реституції, задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 (однієї другої) частини земельної ділянки від 23 березня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л., зареєстрований в реєстрі за №389, згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 належну йому частку - 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки кадастровий номер :01:016:0096, площею 0,1160 га за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №103).

Стягнути солідарно із ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 138 956,00 грн.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки кадастровий номер :01:016:0096, площею 0,1160 га за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №103), номер запису про право власності 19599725.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:12.09.2025.

Головуючий

Судді