Провадження №2/932/689/24
РІШЕННЯ

Іменем України

09.09.2025 Шевченківський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Салькової В.С.,

за участю секретаря судового засідання Щербаченко А.В.,

представника позивача адвоката Яреська Т.В. (шляхом відеоконференції),

відповідача ОСОБА_1 , її представника адвоката Когана Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції і вимоги позивача

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів і в обґрунтування позовних вимог вказала, що 16.12.2023 вона помилково перерахувала на картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 з власного карткового рахунку грошові кошти в сумі 15730,00 грн. Разом з тим, відповідач не є належним отримувачем грошей, оскільки жодних правовідносин, які могли стати підставою для переказу коштів, між сторонами не існує. При введенні позивачем в систему онлайн-банкінгу реквізитів платежу було помилково вказано неправильний номер банківської картки, внаслідок чого кошти надійшли неналежному отримувачеві.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті нею грошові кошти в сумі 15730,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн та на сплату судового збору 1211,20 грн.

ІІ. Заяви (клопотання) та позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їхньому задоволенні. На запитання суду пояснив, що позивач ОСОБА_2 в інтернет-магазині фізичної особи-підприємця обрала куртку та вирішила її замовити, написала або зателефонувала продавцеві. Їй відповіла відповідач ОСОБА_1 , яка надала реквізити для оплати коштів, після чого позивач перерахувала грошові кошти в сумі 15730,00 грн зі своєї банківської картки на надані реквізити. Ці реквізити згодом виявилися реквізитами особистої банківської картки відповідача. Не отримавши своє замовлення, позивач зв`язалася безпосередньо з власником магазину, який погодився вислати їй товар, але вимагав сплатити його вартість. Тобто позивач для отримання замовлення повторно сплатила 15730,00 грн вже фізичній особі-підприємцю, всього сплативши три платежі по 15730,00 грн спочатку один ОСОБА_1 , а потім двічі фактичному продавцю. Куртка була позивачем отримана, але перераховані відповідачеві кошти повернуті не були. Відповідач не має жодного відношення до продавця товару, її посилання на перебування з ним у фактичних трудових відносинах нічим не підтверджені. Всі питання щодо цього вона має вирішувати поза межами цієї справи.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їхньому задоволенні, а також стягнути з позивача на користь відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу.

Як пояснене відповідачем, вона працювала без належного оформлення трудових відносин у ФОП ОСОБА_3 в якості менеджеру інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », вела сторінку магазина в інстаграмі та здійснювала спілкування з замовниками товару в телеграмі в акаунті, що належить магазину. Позивач хотіла придбати дублянку, через телеграм зробила замовлення. Вона довго підбирала товар з урахуванням побажань ОСОБА_2 , неодноразово спілкувалася з нею в телеграмі. Оплата товару в магазині здійснювалася у два платежі: 50% вартості товару покупець мав сплатити наперед при замовленні передплатою, а другу половину при отриманні посилки на реквізити ФОП. Дійшовши згоди з позивачем щодо моделі та розміру дублянки, вартість якої становила 31460,00 грн, вона дійсно також через телеграм магазину надала ОСОБА_2 реквізити своєї власної банківської картки Монобанку для сплати половини вартості дублянки та остання здійснила переказ на цю картку в сумі 15730,00 грн. Гроші перераховувалися на її особисту картку за проханням ФОП ОСОБА_3 , таким чином він занижував обіг кошів, гроші потім знімалися з її картки та передавалися йому готівкою. Наразі вона не працює у ФОП ОСОБА_3 та сповістила компетентні органи про порушення ним трудового, митного та податкового законодавства. На запитання представника позивача підтвердила, що жодних особистих договорів з позивачем у неї не було.

Представником відповідача зауважене, що в даній справі не підлягають застосуванню положення закону про повернення безпідставно набутих коштів, оскільки гроші сплачувалися позивачем з певною метою за товар, товар нею отримано, після сплати коштів вона не зверталася до банку щодо повернення коштів, не зверталася до відповідача для врегулювання виниклого питання, лише через два місяці пред`явила цей позов, то ж позовні вимоги не можуть бути задоволені з наведених представником позивача підстав.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Позовна заява надійшла до суду 12.02.2024 разом з клопотанням про витребування доказів відомостей про власника карткового рахунку, на який позивачем були перераховані гроші, та була автоматично розподілена до провадження судді Овчиннікової О.С., ухвалою якої від 16.02.2024 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Клопотання про витребування доказів судом не вирішене.

07.03.2024 судом отримано від сторони відповідача відзив на позовну заяву.

14.03.2024 надійшла відповідь на відзив сторони позивача.

20.03.2024 стороною відповідача подано суду заперечення на відповідь на відзив та клопотання про допит в якості свідка позивача ОСОБА_2 та виклик і допит свідка ФОП ОСОБА_4 , а також клопотання про витребування доказів відомостей про надходження на рахунок ФОП ОСОБА_4 від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 15730,00 грн. Подані клопотання судом не вирішені.

31.05.2024 у зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді у відставку справу автоматично розподілене до провадження судді Кондрашова І.А., ухвалою якого від 06.06.2024 справа прийнята до провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою судді від 12.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02.07.2025 у зв`язку з відстороненням судді від здійснення правосуддя справу автоматично розподілене до провадження судді Салькової В.С.

Ухвалою суду від 18.07.2025 справа прийнята до провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено до судового розгляду на 04.09.2025.

04.09.2025 в судовому засіданні представником позивача та стороною відповідача висловлено відмову від підтримання заявлених попередньому складу суду та не вирішених раніше клопотань про витребування доказів та допит свідків.

Також в судовому засіданні, вислухавши позиції сторін у справі та вивчивши наявні в ній докази, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення з його проголошенням 09.09.2025.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

16.12.2023 з карткового рахунку ОСОБА_2 в Універсал Банку НОМЕР_1 (платіжний інструмент НОМЕР_2 ) на платіжний інструмент № НОМЕР_3 здійснено переказ особистих коштів в сумі 15730,00 грн, що підтверджене квитанцією Монобанку №С43Т-5ЕКН-В5Е5-К05Т від 16.12.2023.

Як встановлено судом з показань відповідача ОСОБА_1 , гроші перераховані ОСОБА_2 на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 в ОСОБА_5 , тобто отримання грошових коштів від позивача в сумі 15730,00 грн 16.12.2023 відповідачем визнається та не заперечується.

19.01.2024 ФОП ОСОБА_4 . Новою поштою надіслав ОСОБА_2 дублянку Тотеме на блискавці чорну оголошеною вартістю 31460,00 грн, яка отримана позивачем 20.01.2024, що підтверджене експрес-накладною №5276 від 19.01.2024.

З наданих відповідачем скрін-шотів листування з особами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також з відомостей про рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період 01.01.2023-23.01.2024 вбачається наявність між нею та вказаними особами невизначених фінансових правовідносин.

В лютому 2024 року відповідачем ОСОБА_1 здійснювалися повідомлення Державної служби з питань праці, Державної податкової служби України та Державної митної служби України щодо можливого порушення вимог законодавства ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_8 .

V. Оцінка суду

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спірні правовідносини у цій справі регулюються положеннями ЦК України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 дійсно 16.12.2023 перерахувала на особистий картковий рахунок відповідача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15730,00 грн, операцію здійснено як переказ особистих коштів.

Оскільки факт належності карткового рахунку саме відповідачеві ОСОБА_1 не заперечується та визнається, як само й факт отримання нею від позивача грошей у зазначеній сумі, ці обставини не підлягають окремому доказуванню з огляду на положення ч.1 ст.82 ЦПК України.

Як стверджує сторона позивача, гроші ОСОБА_2 перерахувала ОСОБА_1 помилково, не маючи з нею жодних договірних відносин, тому вважає, що відповідач безпідставно внаслідок помилки позивача отримала від неї 15730,00 грн, а тому має повернути їх.

Відтак, предметом позову у цій справі є вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 15730,00 грн, а правовою підставою такого позову є стаття 1212 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна, коли особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст.1212 ЦК України необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

Відповідно до ч.1 п.1, ч.2 ст.11, ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, постанова від 21.02.2020 у справі №910/660/19.

Наявності жодних договірних відносин, зобов`язань або домовленостей між сторонами щодо спірних грошових коштів судом під час розгляду справи не встановлено. В наданій позивачем копії квитанції про перерахування відповідачеві грошових коштів в сумі 15730,00 грн призначенням платежу зазначений переказ особистих коштів, що є стандартним зазначенням під час платіжних операцій між фізичними особами.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17.04.2024 у справі №127/12240/22, тлумачення ст.ст.1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню потерпілій особі безпідставно набуті кошти, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

Безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перерахувала відповідачеві кошти одноразово, вважаючи це передплатою продавцеві за товар, і відповідачем фактично це підтверджене. Разом з тим, доказів, що відповідач є продавцем товару або уповноваженим представником продавця, що вона мала з позивачем договірні відносини, зобов`язання або домовленості, а також того, що ці гроші відповідач дійсно після отримання передала продавцеві товару та вони були зараховані до вартості товару, нею суду не надано.

Доводи відповідача про існування між нею та ФОП Калашник фактичних трудових відносин, про допущення ним порушень трудового, податкового та митного законодавства на висновки суду не впливають, оскільки не є предметом розгляду в цій справі.

Отже, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 безпідставно отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15730,00 грн і ці кошти підлягають стягненню з неї на користь позивача.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами

У відповідності до ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Крім того позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За вимогами п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому склад та розміри витрат, пов`язаних із оплатою правничої допомоги, беззаперечно входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

У даній справі позивачем 05.02.2024 укладено Договір №24023 про надання правничої (правової) допомоги з адвокатом Яреськом Т.В., додатком №1 до якого визначено розмір гонорару адвоката у вигляді фіксованої грошової суми в розмірі 10000,00 грн.

На підтвердження отримання правничої допомоги суду надано Акт приймання-передачі послуг №1 від 05.02.2024 на суму 10000,00 грн, яким окреслені послуги адвоката: представництво інтересів клієнта в суді І інстанції, що полягає у поданні позову, складенні заяв, клопотань та інших процесуальних документів, участь у судових засіданнях в разі необхідності. Витрати позивача підтверджені розрахунковою квитанцією №05/02/24 про отримання гонорару до Договору №24023 від 05.02.2024 на суму 10000,00 грн.

Суд враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, у наданому відзиві на позов сторона відповідача висловлює думку про значне завищення розміру витрат позивача на правничу допомогу та з посиланням на судову практику з цього питання наголошує на необхідності визначення розміру відшкодування цих витрат з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, а також значення справи для сторони, підтвердження необхідності таких витрат, розумності та виправданості їхнього розміру.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, застосованою, зокрема, у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 02.07.2020 у справі №362/3912/18, у постанові від 13.05.2021 у справі №903/277/20 тощо.

Таким чином, визначення договором розміру гонорару, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Врахувавши вищевикладене, обставини справи, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, яка розглядалася у спрощеному позовному провадженні, кількістю проведених судових засідань; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторони, та беручи до уваги, що ціна позову становить 15730,00 грн, а витрати на правничу допомогу 10000,00 грн, тобто 63,57% від неї, надавши оцінку доводам сторони відповідача щодо завищення розміру витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про часткове відшкодування позивачеві за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,81,141,258,259,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 15730,00 (п`ятнадцять тисяч сімсот тридцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати в розмірі 1211,20 грн судового збору та 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього 6211 (шість тисяч двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складене та проголошене в судовому засіданні 09.09.2025.

Суддя: В.С. Салькова