Справа № 462/4129/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючої судді Постигач О.Б., секретаря судового засідання Глушко С.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

Уповноважений представник позивачки адвокат Климишин І.П., звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на лікування дитини у розмірі 30 663,71 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат, серед яких стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 10.10.2009 року по 17.10.2011 року. Від цього шлюбу народилась донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21.01.2016 року з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 800 грн щомісяця. У подальшому, 02.12.2024 року, розмір аліментів змінено на 1/4 від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач сплачує аліменти нерегулярно, що призводить до заборгованості. Донька позивачки має хронічне шкірне захворювання (акне), потребує регулярного лікування та дорогих медикаментів. Загальна сума витрат на лікування за період з 13.01.2024 року по 14.09.2024 року становить 61 327,43 грн, що підтверджується належними доказами. Позивачка виховує дитину самостійно, має невисокий дохід, іншого життєзабезпечення не має. Відповідач є працездатним, проживає в Королівстві Іспанія, і має можливість брати участь у покритті додаткових витрат на дитину. У зв`язку з цим просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 09.06.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

09.07.2025 року від представниці відповідача адвоката Манукян М.А. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача заперечила щодо задоволення позову, мотивуючи свою позицію наступним. Зазначає, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2024 року у справі № 462/6958/22 вже було змінено розмір та спосіб стягнення аліментів на користь позивачки, зокрема встановлено стягнення у розмірі частки всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Це рішення ухвалене саме з урахуванням збільшення потреб дитини на лікування, харчування та одяг. На даний час Відповідач сумлінно сплачує аліменти: у травні в сумі 11 075 грн., у червні в сумі 11 468 грн. Вважає, що позивачкою не надано доказів, які б свідчили про недостатність цих коштів чи необхідність додаткових витрат. Окрім того, вказує на той факт, що відповідач перебуває у стані тимчасової непрацездатності, не працює та отримує допомогу по безробіттю, на його утриманні перебувають також його малолітня донька та дружина. Тому фінансова можливість здійснювати додаткові витрати на дитину відсутня. Також, на думку відповідача, витрати на косметологічне лікування не є додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України, оскільки не підтверджені медичними висновками, призначенням лікаря, діагнозом чи направленням, а також не надано жодних чеків або інших підтверджуючих документів про оплату таких послуг. Вартість послуг є завищеною та не обґрунтована, не доведено необхідність їх отримання саме в обраній клініці. Таким чином, відповідач вважає заявлені вимоги не підтверджені належними доказами, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

21.07.2025 року від представника позивачки адвоката Климишина І.П. на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив.

Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 10.10.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 17 /а.с.5/.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.10.2011 року шлюб між сторонами було розірвано /а.с.4/.

Відповідно до даної копії рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.01.2016 року вбачається, що з судом постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 800,00 грн. від його заробітної плати (всіх доходів), починаючи з дня звернення позивача до суду з 10 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття /а.с.6/.

Згідно з рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2024 року, судом змінено розмір та спосіб стягнення аліментів, який було встановлено 21.01.2016 року, у розмірі частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Із розрахунку заборгованості по аліментах у межах виконавчого провадження №50598299 вбачається, що станом на 05.06.2025 року заборгованість боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів становила 137 122,50 грн. Водночас, загальна сума сплачених ним аліментів становить 151 895,50 грн, що свідчить про наявність переплати в розмірі 14 773,00 -грн. /а.с.7-8/.

Згідно з витягом з амбулаторної карточки від 30.08.2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 11.11.2023 року знаходиться на амбулаторному лікуванні в ТОВ «ЦДЕМ» «Панацея» із діагнозом «Вугрева хвороба середньої важкості» /а.с.9/.

Крім цього, із даного витягу також вбачається, що ОСОБА_3 призначено наступне лікування: ретиноїди по схемі, гепатопротектори, зовнішня терапія, механічні очищення обличчя 8 процедур, APL-терапія 3 процедури, пілінги 11 процедур, лазерне лікування Frax 6 процедур, PRP-терапія 3 процедури /а.с.9/.

На підтвердження наявності у дитини зазначеного діагнозу представником позивачки надано копії актів про надання медичних послуг за схемою лікування та копії квитанцій про сплату лікарських препаратів та послуг /а.с.10-21/.

Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 роз`яснено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17, від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19).

Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Статтею 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Відповідачем на підтвердження свого скрутного фінансового становища надано довідку 4607810/СF-02, виданої 27.06.2025 року Управлінням в провінції Державної служби зайнятості Валенсії Міністерства праці та соціальної економіки, згідно якої громадянин ОСОБА_4 станом на час надання відповіді є бенефіціаром допомоги по безробіттю, та повна місячна сума допомоги по безробіттю за період з 14.04.2025 року по 13.08.2025 року становить 1 009,05 євро /а.с.46/.

Крім цього, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого повторно 03.11.2020 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_2 з 27.12.2011 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від шлюбу з якою ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_3 /а.с.56, 57/.

Вирішуючи даний спір, суд враховує, що, дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»).

Суд відхиляє посилання представниці відповідача на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02.12.2024 року у справі № 462/6958/22, яким було змінено розмір та спосіб стягнення аліментів, оскільки до наявність даного рішення не впливає на право позивачки на відшкодування додаткових витрат на дитину відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України. Дане положення закону не пов`язує можливість їх стягнення із встановленим розміром аліментів, а передбачає право одного з батьків на компенсацію витрат, понесених у зв`язку з особливими потребами дитини, зокрема, як у даному випадку, на лікування.

Крім цього, суд критично оцінює доводи представниці відповідача на недоведеність необхідності у косметологічному лікуванні дитини на час звернення із позовом належними медичними документами, зокрема медичним висновком або призначенням лікаря щодо необхідності проведення такої кількості косметологічних послуг, оскільки згідно витягу з амбулаторної карточки від 30.08.2024 року, виданого ТОВ «ЦДЕМ» «Панацея», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із діагнозом «Вугрева хвороба середньої важкості», призначено лікування: ретиноїди по схемі, гепатопротектори, зовнішня терапія, механічні очищення обличчя 8 процедур, APL-терапія 3 процедури, пілінги 11 процедур, лазерне лікування Frax 6 процедур, PRP-терапія 3 процедури /а.с.9/.

Водночас суд також відхиляє надані представником позивача квитанції про оплату медичних препаратів у частині, датованих 2023 роком, оскільки у позовній заяві заявлений період з 13.01.2024 року по 14.03.2024 року, що виключає можливість врахування витрат, понесених поза межами визначеного періоду. Також не приймаються до уваги квитанції, викладені іноземною мовою без належного перекладу, оскільки за відсутності такого суд позбавлений можливості встановити їх зміст та оцінити належність і допустимість як доказів.

Відтак, з урахуванням долучених актів про надані медичні послуги та підтверджених витрат на придбання медичних препаратів у межах заявленого періоду, загальна сума становить 52 427,55 грн із 61 327,43 грн, зазначених у позовній заяві.

З урахуванням викладеного, частину витрат підтверджено належними доказами, а саме актами про надані медичні послуги та відповідними квитанціями про оплату, які долучено до матеріалів справи. Їхня наявність спростовує доводи про повну відсутність доказів здійснення витрат. Крім того, сама природа послуг (пов`язаних з лікуванням хронічного шкірного захворювання) свідчить про необхідність їх регулярного надання, що прямо випливає з наданих медичних документів.

Дослідивши надані докази, суд приходить до переконливого висновку про те, що понесені позивачем витрати на медичні процедури, купівлю лікарських препаратів відносяться до додаткових витрат, оскільки пов`язані з хворобою дитини, та є тими особливими обставинами, наявність яких пов`язана з можливістю стягнення додаткових витрат, та зумовлені медичними показаннями і є необхідними для дитини з урахуванням рекомендацій та показань лікарів.

За таких умов ці витрати безумовно підлягають стягненню з відповідача в розмірі 50% від загальних витрат, понесених у зв`язку із лікуванням, і така позиція суду відповідає правовій позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 760/6988/22.

Окрім цього, суд не може погодитись з доводами відповідача щодо отримання ним допомоги по безробіттю як обставини, що виключає можливість участі у покритті додаткових витрат на дитину, оскільки така обставина не звільняє його від обов`язку брати участь у забезпеченні потреб дитини. Крім того, наявність іншої сім`ї у відповідача не може вважатися підставою для обмеження інтересів неповнолітньої дитини, яка перебуває на утриманні позивачки.

Верховний Суд в постанові від 21 липня 2021 року у справі № 691/926/20 зазначив, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Судроз`яснює, що у разі значного погіршення матеріального становища платника аліментів, така обставина може бути підставою для звернення з відповідною вимогою про зменшення розміру аліментів. Водночас, у межах даної справи розглядається виключно питання про одноразове стягнення додаткових витрат на дитину, а тому посилання відповідача на скрутне матеріальне становище не спростовують обов`язку щодо участі в покритті необхідних витрат, викликаних потребою лікування дитини.

Відповідно до правової позиції, висловленої в ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2009 року № 6-20478св09, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

У постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 640/15771/19 зазначено, що «одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину (частина перша статті 185 СК України): той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається у цій статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення».

Подібні висновки щодо застосування статті 185 СК України викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/20, від 13 липня 2022 року у справі № 766/22653/17.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 320/383/19.

Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що понесені витрати на лікування дитини є додатковими витратами у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України. З огляду на це, суд вважає обґрунтованим покладення обов`язку щодо участі у їх компенсації на обох батьків у рівних частках. Однак, заявлена вимога про стягнення з відповідача 30 663,71 грн, що становить половину від загальної заявленої суми витрат у розмірі 61 327,43 грн, не підлягає задоволенню як необґрунтована. Суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки додаткові витрати на лікування дитини у розмірі 26 213,77 грн, що складає 50 % від підтвердженої матеріалами справи суми 52 427,55 грн.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на дитину, суд виходить із принципу пріоритетності інтересів дитини та враховує обов`язок обох батьків брати участь у її утриманні. З огляду на сукупність встановлених обставин, враховуючи рівність батьків у правах та обов`язках щодо дитини, а також реальні потреби неповнолітньої у матеріальному забезпеченні та обґрунтованість витрат, понесених позивачкою, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З урахуванням викладеного, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» , суд приходить висновку про стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Щодо стягнення з відповідача та користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 6 ст. 137ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 05.06.2025 року між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Климишиним І.П. укладено договір № 05/06/25 про надання правової (правничої) допомоги /а.с.23/.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано суду Замовлення № 1 про надання правової (правничої) допомоги (Додаток № 1 до Договору № 05/06/25 від 05.06.2025 року), копію ордеру на надання правничої допомоги серії ВС № 1374478; квитанцію про отримання коштів від 05.06.2025 року (Додаток № 2 до Договору № 05/06/25 від 05.06.2025 року), згідно якої адвокат Климишин І.П. отримав від ОСОБА_1 оплату за послуги у розмірі 10 000,00 грн. /а.с.22, 23, 24, 25/.

Представницею відповідача адвокатом Манукян М.А. у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Вважає, що розмір витрат, визначений позивачем на правничу допомогу, є завищеним і неспівмірним з ціною позову, справа не є складною, а розгляд її проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, розмір витрат у випадку задоволення такої заяви має бути зменшений. На підставі вищевикладеного, просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.

Враховуючи вищезазначене, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, на думку суду, не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, а отже є завищеним.

Крім цього, аналізуючи надані докази, незначну складність справи, враховуючи ціну позову, значення справи для сторін, тривалість судового провадження, наявність численної усталеної практики, критерій розумності розміру судових витрат відносно конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також те, що судові засідання у вказані справі за участю представника позивача не проводились, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати за надану професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 180, 185 СК України, ст.ст. 76, 80, 81, 89, 133, 141 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на лікування дитини, ОСОБА_3 , одноразово в розмірі 26 213 (двадцять шість тисяч двісті тринадцять) гривень 77 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійоквитрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: Постигач О.Б.