П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року м. Київ

Справа №752/26076/24

Провадження: № 22-ц/824/11303/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К. Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є співвласником житла у будинку за адресою АДРЕСА_1 . Посилаючись на пункт 1 рішення Київради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» зазначав, що житлові послуги у Голосіївському районі м. Києва, включно із зазначеним вище будинком, надає Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва». 09.11.2022 року він звернувся до відповідача з проханням про ознайомлення з договором про утримання будинку. Оскільки на зазначене вище звернення відповідач не надав відповіді, він, ОСОБА_1 , звернувся з аналогічною заявою до Голосіївської РДА, яка у своїй відповіді від 29.12.2022 року повідомила його про те, що складений відповідачем договір опубліковано в газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 ( 4695) від 14.07.2015 року. Стверджує, що опублікований у газеті «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015 року договір не містить жодної згадки про відповідача та ніким не підписаний, що на його думку, свідчить про відсутність будь-яких зобов`язань відповідача перед споживачами та робить цей договір нечинним, оскільки згідно частини 1 статті 641 ЦК України, пропозиція укласти договір має виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття; згідно частини 4 статті 203 цього ж Кодексу, вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є вчинення правочину у формі, встановленій законом; згідно пункту 2 частини 1 статті 208 Кодексу, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою; згідно частини 2 статті 207 Кодексу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вказує, що застосуванням нечинного договору зі споживачами відповідач порушив вимоги частини 1 статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» щодо надання житлово-комунальних послуг виключно на договірних засадах. Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що застосуванням нечинного договору відповідач унеможливив його застосування для захисту прав споживачів, чим порушив права споживачів, в тому числі і його, як споживача, права, на належну якість обслуговування, передбачену пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підставі викладеного, просив суд визнати, що застосування у правовідносинах з ним договору, опублікованого у газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015, Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» порушило його права (позовні вимоги викладені з урахуванням заяви ОСОБА_1 про зміну (доповнення) підстав позову).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, а саме, суд помилково визначив опублікований у газеті «Хрещатик» договір як «проект», хоча він є публічним договором приєднання, що підтверджується листом Голосіївської РДА від 29.12.2022. Суд застосував норми ЦК України, які не стосуються предмета спору, та проігнорував положення ст. 203, 207, 208, 641 ЦК України, які підтверджують доводи позову щодо відсутності підписів та згадки про відповідача. Суд не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц) щодо обов`язковості підпису як елемента письмової форми договору. Суд помилково дійшов висновку про неналежність обраного способу захисту, хоча «визнання права» передбачене ст. 16 ЦК України. Суд не забезпечив повноцінну змагальність сторін, проігнорував частину доводів позивача та допустив порушення процесуальних норм (ст. 12, 77, 89, 263 ЦПК України).

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» в особі директора Наталії Латанюк вважало необґрунтованими доводи апеляційної скарги, зазначено, що позивач, після опублікування у ЗМІ проекту договору, протягом місяця про свою відмову укласти договір чи про свою незгоду з умовами договору не заявив, а тому, вважається таким, що прийняв пропозицію відповідача на укладення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відмічає, що мешканці зазначеного будинку, що бажали укласти договір зверталися до Керуючої компанії та укладали відповідні договори, про можливість укладення такого договору позивача було повідомлено у відповіді від 26.10.2021 року.

В судовому засіданні представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» Романенко С. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими. Крім того, повідомив суду про те, що відповідач з 01.03.2025 року є управителем багатоквартирного будинку, в якому мешкає позивач.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_2 (а. с. 3).

Рішенням Київської міської ради № 270/270 від 09.10.2014 року «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва» змінено виконавців послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а. с. 13).

Вказане рішення опубліковано у засобі масової інформації - газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 (4695) від 14.07.2015; у публікації містилась інформація про нового виконавця послуг - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» (а. с. 8-15).

Одночасно, у вказаній публікації доведено до відома споживачів типовий текст публічного договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який у розумінні ст. 634 ЦК України є договором приєднання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що опублікований у газеті «Хрещатик» договір відповідає вимогам закону за змістом та умовами, є публічним договором приєднання, а позивач не довів факту порушення своїх прав та обрав неналежний спосіб їх захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочини можуть укладатися як усно, так і у письмовій (у тому числі електронній) формі, якщо інше прямо не визначено законом. При цьому волевиявлення сторін може підтверджуватися їхньою поведінкою, яка свідчить про намір досягти правових наслідків.

Згідно зі статтею 633 ЦК України публічним є договір, який підприємець зобов`язаний укладати з кожним споживачем на однакових умовах. Умови такого договору встановлюються однаковими для всіх споживачів і не можуть надавати перевагу одній особі перед іншою. Відмова від укладення публічного договору без об`єктивних причин є незаконною та тягне обов`язок відшкодувати завдані збитки.

Також частина друга статті 642 ЦК України передбачає, що у разі вчинення адресатом оферти дій, які прямо свідчать про її прийняття (оплата, отримання послуг тощо), договір вважається укладеним.

Положення статей 901, 903 ЦК України встановлюють, що за договором про надання послуг виконавець надає послугу на замовлення споживача, а останній зобов`язаний її оплатити. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» деталізує істотні умови такого договору, зокрема перелік послуг, тарифи, порядок оплати та відповідальність сторін.

Як убачається з матеріалів справи, типовий публічний договір про надання послуг був належним чином опублікований у газеті «Хрещатик», що відповідає вимогам законодавства. Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що позивач заявляв заперечення щодо укладення такого договору або звертався до відповідача з вимогою змінити його умови. Навпаки, матеріали справи підтверджують, що відповідач інформував позивача про можливість укладення індивідуального договору через уповноважений комунальний орган.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що ефективний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права чи інтересу та характеру його порушення (постанова від 06 березня 2019 року у справі №760/17232/16-ц; правова позиція Великої Палати Верховного Суду). У даному випадку, вимога ОСОБА_1 про визнання нечинним публічного договору не є належним та ефективним способом захисту, оскільки сам факт відсутності підпису на примірнику не свідчить про його недійсність, адже закон прямо передбачає можливість укладення таких договорів шляхом приєднання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що опублікований договір відповідає вимогам закону, а доводи позивача про його недійсність є безпідставними. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень статті 12 ЦПК України, поклавши на позивача обов`язок доведення заявлених ним обставин, який той належним чином не виконав.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає положенням ЦК України, ЦПК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів відмічає наступне.

Доводи скаржника про те, що опублікований у газеті «Хрещатик» від 14.07.2015 року текст договору не є договором і не створює жодних правових наслідків, є безпідставним, адже, відповідно до статей 633, 634 ЦК України та статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент опублікування), договір, текст якого оприлюднений у визначеному законом порядку, є публічним договором приєднання. Його умови є однаковими для всіх споживачів і не потребують індивідуального підписання кожним мешканцем будинку, що неодноразово підтверджувалося судовою практикою, у тому числі Верховним Судом (постанова від 06.03.2019 у справі № 760/17232/16-ц).

Посилання на відсутність підпису в договорі є юридично неспроможним. Частина друга статті 642 ЦК України передбачає, що акцептом пропозиції укласти договір визнаються дії споживача, які свідчать про прийняття умов договору, зокрема, фактичне користування послугами та їх оплату. Тобто, правовідносини між сторонами виникають незалежно від того, чи підписував споживач примірник договору, чи ні.

Помилковим є і доводи скаржника про те, що суд не врахував положення статей 203, 207, 208, 641 ЦК України. Зазначені норми регулюють загальні вимоги до форми правочинів, але не змінюють спеціального порядку укладення публічних договорів приєднання у сфері житлово-комунальних послуг, який прямо врегульований законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково визначив опублікований у газеті «Хрещатик» договір як «проект», хоча він є публічним договором приєднання, не заслуговують на увагу. Колегія суддів відмічає, що використання судом терміну «проект» саме по собі має виключно формальний характер і не впливає на правильність правової оцінки спірних правовідносин. Така термінологічна неточність не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального і процесуального права.

Доводи щодо належного способу захисту порушених прав є неприйнятними. Суд першої інстанції правильно зазначив, що вимога про «визнання застосування договору порушенням прав споживача» не є ефективним способом захисту, передбаченим статтею 16 ЦК України. Для захисту прав споживача можуть застосовуватися інші способи - наприклад, стягнення збитків чи визнання договору недійсним, проте, обраний позивачем спосіб не забезпечує відновлення чи визнання порушеного права. Подібну правову позицію неодноразово висловлювала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц та інші).

Не знайшли свого підтвердження доводи скаржника про порушення процесуальних норм (статті 12, 77, 89, 263 ЦПК України). Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції всебічно дослідив подані сторонами докази, надав їм належну оцінку та ухвалив рішення відповідно до встановлених обставин. В свою чергу скаржник не навів жодних переконливих доводів того, які саме докази були неправомірно відхилені чи проігноровані судом.

Отже, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача з правовою оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, проте не містять підстав, які б свідчили про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура