Справа № 515/1563/18
Провадження № 2/513/575/25
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді Рязанової К.Ю., за участю секретаря судового засідання Филипчук Л.В., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ковпака О.В., представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в с. Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

у с т а н о в и в:

01 жовтня 2018 року до Татарбунарського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов обґрунтований тим, що вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2014 року батька позивачки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано виним у скоєні злочину за ч.2 п.13 ст. 115 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на одинадцять років в карно-виконавчій установі закритого типу. Відбувати покарання ОСОБА_4 направлено до установи міста Житомир Житомирської області. У серпні місяці 2018 року по телефону від керівництва Житомирської установи виконання покарань №8, вона дізналась, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4 та останнього поховано на цвинтарі м.Житомир. 15 серпня 2018 року нею отримано свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 від 15 серпня 2018 року, з якого вбачається, що батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Житомир Житомирської області.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне останньому майно: земельну ділянку загальною площею 3,77 га, що розташована на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, цільове призначення землі товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на праві приватної власності на землю серії ІІ-ОД №063189 виданого Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 30 липня 2002 року.

Спадкоємцями першої черги залишились лише вона, донька померлого ОСОБА_4 . Заповітів за життя щодо розпорядження належним майном батько не вчиняв, осіб які мають право на обов`язкову частку у майні померлого відсутні.

Як спадкоємець першої черги вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через втрату 6 місячного строку та рекомендовано звернутись до суду.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 07 лютого 2023 року за клопотанням представника позивачки адвоката Ковпака О.В. замінено первісного відповідача Лиманську сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області на належного відповідача ОСОБА_2 , підготовче засідання відкладено.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 20 лютого 2023 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 грудня 2023 року цивільна справа передана на розгляд до Саратського районного суду Одеської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 січня 2024 року головуючою суддею визначено суддю Бучацьку А.І.

Ухвалою судді Саратського районного суду Одеської області від 31 січня 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, прийнято до провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 06 лютого 2025 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Паюл Тетяни Іллівни. Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - передано за підсудністю на розгляд до Татарбунарського районного суду Одеської області.

Ухвалою судді Татарбунарського районного суду Одеської області Луцюк В.О. від 12 березня 2025 року матеріали цивільної справи №515/1563/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини повернуто до Саратського районного суду Одеської області.

Цивільна справа № 515/1563/18 надійшла до Саратського районного суду Одеської області 18 березня 2025 року та відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу, передана судді Рязановій К.Ю.

У судовому засіданні 05 травня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Ковпак О.В. позов підтримав із підстав викладених у ньому. Також зазначив, що позивачка у малому віці покинула с.Трапівка та переїхала до м.Одеса, знала що є батько, іноді спілкувались, потім було тривале засудження і з моральних підстав перестала спілкуватись. У червні 2018 року дізналась, що помер батько. Потім вона звернулась за юридичною консультацією у м.Одеса та було виявлено розбіжності і вже рішенням Суворовського районного суду м.Одеси був встановлений факт того, що батько позивачки є ОСОБА_4 .

У судовому засіданні 08 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Ковпак О.В. зазначив, що електронні повідомлення наявні в матеріалах справи не є належними доказами, оскільки електронний оригінал такого доказу не досліджувався і сторона позивача ставить їх під сумнів.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Паюл Т.І. 05 травня 2025 року повністю заперечила проти позовних вимог і зазначила, що обраний спосіб захисту є неефективним, оскільки ОСОБА_2 є власником майна. Також позивачкою не надано доказів, які свідчать про, що вона не знала про смерть батька, пропущений строк є значним.

У судовому засіданні 08 вересня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Паюл Т.І. зазначила, що сторона позивача не надає точні відомості звідки позивачка дізналась про смерть батька, долучені до матеріалів справи електронні повідомлення, засвідченні печаткою уповноваженої особи, та електронне повідомлення долучено до матеріалів справи про встановлення факту, самою позивачкою, що підтверджується копіями які були надані Суворовським районним судом м.Одеса. Оригінали повідомлень перебувають у державній установі та колонія надала відповідні підтвердження, належним чином засвідчивши повідомлення.

Суд вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи), яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 та частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові від 28 березня 2022 року в справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини до спливу шестимісячного строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15 серпня 2018 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вироку від 26 грудня 2014 року ОСОБА_4 визнано винним за ст.115 ч.2 п.3 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на одинадцять років в карно-виконавчій установі закритого типу.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю виданого громадянину України ОСОБА_4 серії ІІ-ОД №063189 виданого Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 30 липня 2002 року, ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 3,77 га на території Трапівської сільської ради.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 народилась в родині ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

21 серпня 1993 року позивачкою, ОСОБА_5 , зареєстровано шлюб із ОСОБА_7 , після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_8 .

Як вбачається з витягу з книги по господарського обліку №4 по Трапівській сільській раді №182/02-11 від 05 вересня 2018 року ОСОБА_9 був головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №796 від 05 вересня 2018 року, яка видана виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Татарбунарського району Одеської області в тому, що гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до часу відкриття спадщини знаходився в місцях позбавлення волі. Також, відповідно до довідки №770 від 05 вересня 2018 року, яка видана ОСОБА_10 , про те, що вона є донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час проживання батька на території сільської ради періодично відвідувала його.

05 вересня 2018 року №808/01-16 приватним нотаріусом Татарбунарського районного нотаріального округу Монастирліу О.П, відмовлено у відкритті спадкової справи з причин втрати 6 місячного строку надання заяви про прийняття спадщини та не надання доказів сумісного проживання із спадкодавцем, після смерті ОСОБА_4 .

Судом також досліджено довідки із спадкового реєстру №54759154, №53637575 щодо наявності спадкової справи №274/2018 та спадкоємців.

Відповідно до довідки від 03 жовтня 2018 року №1180/03-14 Саратською районною державною нотаріальною конторою Одеської області було повідомлено, що 02 жовтня 2018 року була заведена спадкова справа №274/20186 до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , який звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом.

05 грудня 2018 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташованої на території Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, площею 3,7736 га, з них за земельними угіддями 3,7736 га - рілля, в межах згідно з планом, належної спадкодавцю на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №063189, виданого Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області 30 липня 2002 року на підставі рішення 23 сесії XXIII скликання Трапівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 28 січня 2002 року №146 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності і на землю за №4793, зареєстрованого Центром надання адміністративних послуг при Татарбунарській районній державній адміністрації Одеської області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 жовтня 2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 250, номер запису про право власності: 28719434, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:0508.

Відповідно до рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 04 квітня 2019 року, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку задоволені. Визнано за ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Трапівка, Татарбунарського району Одеської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право на земельну ділянку (пай) розміром 4,85 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0190362, зареєстрованого у Книзі реєстрції сертифікатів на земельну частку (пай) за № 382, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 26 грудня 1996 року (із змінами від 07 червня 2002 року) у порядку спадкування за законом та належне спадкодавцю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом також була досліджена копія спадкової справи № 274/2018 до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якої вбачається, що 02 жовтня 2018 року до Саратської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся ОСОБА_2 . В матеріалах спадкової справи міститься довідка видана Лиманською сільською радою Татарбунарського району Одеської області № 355 від 04 квітня 2018 року, з якої вбачається, що на момент смерті ОСОБА_11 , яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 , в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований померлий ОСОБА_11 . З довідки № 1054 від 05 грудня 2017 року виданою Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області, на момент смерті ОСОБА_11 , яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 , в житловому будинку розташованому за адресою АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований і не проживав.

22 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до начальника Житомирського УВП №8, повідомивши про те, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 під час відбування покарання у Житомирській УВП № 8. Просив повідомити про місце поховання померлого засудженого ОСОБА_4 , документи, які необхідно надати Житомирській УВП №8 для проведення перепоховання померлого ОСОБА_4 за місцем його реєстрації місця проживання, а саме с. Трапівка, Татарбунарського району Одеської області.

З відповіді Державної установи «Житомирська установа виконання покарань (№8) за №5/8/10-8-19/В-12 від 05 лютого 2019 року, ОСОБА_2 , начальник установи надав відповідь про те, що адміністрація установи не уповноважена здійснювати чи надавати дозвіл на перепоховання померлих засуджених. В додатках надано копію акту із зазначенням місця поховання.

Відповідно до заяви ОСОБА_2 на адресу Лиманської сільської ради Татарбунарського району, в ній ОСОБА_2 просить надати йому дозвіл на перепоховання останків ОСОБА_4 з Корбутівського кладовища в м. Житомир, Житомирської області на кладовище в с. Трапівка, Татарбунарського району Одеської області.

17 травня 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту родинних відносин, в якій просила суд встановити факт, що вона ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є рідною донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилається як на поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини відсутність відомостей про смерть батька.

У постановах від 11 липня 2018 року в справі № 381/4482/16-ц (провадження № 61-12844св18) та від 11 листопада 2020 року в справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 28 березня 2022 року в справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22) Верховний Суд зробив висновки про те, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Водночас, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі№ 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Як встановлено судом, спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно шестимісячний строк на прийняття спадщини після його смерті сплив у серпні 2016 року, а тому позивач мав довести суду, що протягом всього вказаного строку чи його істотної частини існували причини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення ним дій щодо прийняття спадщини.

При оцінці наявності поважних причин для визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суди повинні розмежовувати два періоди та оцінювати наявність об`єктивних, непереборних перешкод для реалізації особою права на прийняття спадщини. Перший період - період визначений законом для прийняття спадщини (шість місяців від дня відкриття спадщини), а другий період - від дня закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини до дня звернення до суду із позовом при визначення додаткового строку для прийняття спадщини (див. постанову Верховного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 953/15603/20 (провадження № 61-12451св21)).

Обґрунтовуючи поважність причини пропуску строку позивачка зазначає, що про смерть батька дізналась у лише в серпні 2018 року. До нотаріуса Дмитрієва Л.О. звернулась 05 вересня 2018 року.

В матеріалах справи міститься копія телефонограми від 05 лютого 2016 року, електронного повідомлення від 08 лютого 2016 року №15 та акту від 12 лютого 2016 року.

Відповідно до телефонограми від 05 лютого 2016 року: «У Житомирській установі виконання покарань №8 помер ОСОБА_13 батько ОСОБА_4 . Похорони 09 лютого, можливість приїзду терміново телеграфуйте чи будете забирати тіло померлого». Відправлено 05 лютого 2016 року о 15:53 годині.

Відповідно до електронного повідомлення від 05 лютого 2016 року о 15:47, витребуваного Татарбунарським районним судом Одеської області (запит 03 березня 2023 року №1709), відправник Житомирська установа виконання покарань, отримувач ОСОБА_1 , текст: У Житомирській установі виконання покарань №8 помер Ваш батько ОСОБА_4 . Похорони 09 лютого, можливість приїзду терміново телеграфуйте чи будете забирати тіло померлого».

Відповідно до електронного повідомлення від 08 лютого 2016 року №15 адреса відправника: ОСОБА_14 , 172 Одеса, адреса одержувача: Начальнику колонії вул.Ватутіна, 172, Житомир. Зміст: «Забрати померлого Камишеватого не маю можливості фізично і матеріально».

Щодо доводів представника позивачки щодо того, що копії повідомлень Житомирської установи виконання покарань про смерть ОСОБА_4 та повідомлення №15 на адресу начальника Житомирської установи виконання покарань не можуть бути належним та допустимими доказами, суд зазначає таке.

На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», в редакції на дату створення повідомлення, оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.

У частинах першій та другій статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах (Велика Палата Верховного Суду справа № 916/3027/21 від 21 червня 2023 року).

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, з огляду на те, що листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, встановити зміст повідомлень, а також те, що копії повідомлень були засвідчені в установленому порядку та надані на запит суду, крім того до заяви про встановлення факту родинних відносин позивачкою долучалась копія повідомлення від 05 лютого 2016 року, яке наявне в описі справи №2-о/523/288/18, 523/6748/18, №5 «К.Повідомлення», під час дослідження даних повідомлень стороною позивача не ставилось питання про подання або витребування оригіналу таких повідомлень, отже за таких обставин, суд вважає прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Отже, як вбачається із досліджених у судовому засіданні матеріалів справи, позивачка мала бути обізнана про смерть батька, однак у межах визначено строку до нотаріуса із відповідною заявою не звернулась.

Також, як зазначав неодноразово Верховний Суд у своїх постановах не спілкування із спадкоємцем та необізнаність спадкоємця про факт смерті спадкодавця не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини (постанови Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 645/7452/19, від 29 травня 2019 року у справі № 643/1455/18).

Суд враховує висновки Верховного Суду щодо того, що виявлення нотаріусом розбіжностей між заявленими спадкоємцем правами та наданими документами після відкриття спадковоії справи є об`єктивною обставиною, що не залежала від спадкоємця, і є поважною причиною для продовження строку для подання заяви про прийняття спадщини (Постанова КЦС ВС від 20 липня 2022 року у справі № 489/5656/20). Однак, з заявою про відкриття спадщини до приватного нотаріусу звернулась лише 05 вересня 2018 року, тобто більше ніж через рік після отримання сповіщення про смерть батька.

Щодо посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі №201/18473/17, то правовідносини у даній справі не є подібними до правовідносин, які є предметом судового розгляду.

Також представник позивача посилається на висновки суду викладені у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року №418/3478/19 (61-3528СВ20), разом з тим, суд зазначає, позивачкою не доведено, що саме відсутність свідоцтва про смерть стало підставою пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки відсутність зазначеного свідоцтва не є перешкодою для звернення з відповідною заявою до нотаріуса та до приватного нотаріусу позивачка звернулась лише 05 вересня 2018 року, тобто більше ніж через рік після отримання сповіщення про смерть батька.

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були Справа № 916/3027/21.

Враховуючи вищевикладене, керуючись стандартом переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову належить відмовити, оскільки причин, пов`язаних з наявністю об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк, позивач не навела, тому відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Також, щодо доводів представника відповідача щодо неналежного способу захисту, суд звертає увагу на таке.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину в наданий судом додатковий строк, має право звернутися до суду з вимогами про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, якщо спадкоємці, які прийняли спадщину, не дають згоду на внесення нотаріусом за місцем відкриття спадщини цих змін. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Отже, з огляду на зазначене, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі ст. 1272 ЦК України, керуючись 2, 7, 19, 48, 76-81, 200, 211, 247, 258-259, 263-265, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 08 вересня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 28 грудня 1996 року Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_5 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: адвокат Ковпак Олександр Вікторович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 2333, видане Одеською обласною КДКА 18 вересня 2012 року на підставі рішення № VI-38/194 від 14 вересня 2012 року.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий 14 грудня 1998 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача: адвокат Паюл Тетяна Іллівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №002133 від 17 лютого 2016 року, видане на підставі рішення Ради адвокатів Одеської області №VI-27/183 від 23 грудня 2011, АДРЕСА_4 .

Суддя К. Ю. Рязанова