КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6074/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2025 року місто Київ

справа № 757/48291/19-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Матійчук Г.О., повний текст рішення складено 21 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_6 про встановлення факту реєстрації шлюбу та прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право власності та договорів дарування недійсними, скасування рішення та визнання державних актів на право власності недійсними, припинення речового права, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року позивачі звернулися до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про доповлення позовних вимог просили:

встановити факт реєстрації шлюбу в 1923 році між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Гнідинській сільській раді Бориспільського району Київської області;

встановити факт прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті його батька, ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , видане виконкомом Київської міської Ради народних депутатів 10 лютого 1984 року на ім`я ОСОБА_8 ;

визнати недійсним договір дарування будинку, вчинений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 , посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою 22 вересня 1988 року за реєстровим №2-3293;

визнати недійсними: договір дарування 26/100 частин житлового будинку, вчинений ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 , посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою 04 червня 2007 року за реєстровим №6-2443 та договір дарування 74/100 частин житлового будинку, вчинений ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою 03 квітня 2009 року за реєстровим №1-1363;

визнати недійсним договір дарування 26/100 частини житлового будинку, вчинений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О. 23 грудня 2020 року, серія та номер: 2484;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки житлового будинку, загальною площею 166,10 кв.м, житловою площею 107,50 кв.м, (на плані під літерою «А»), з відповідними частинами надвірних будівель та споруд: гаражів-сараїв (на плані під літерами «Б», «Г») погребу (на плані під літерою «В»), теплиці (під літерою «В»), гаражу-сараю (під літерою «Ж»), споруджень №1-4, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки житлового будинку, загальною площею 166,10 кв.м, житловою площею 107,50 кв.м, (на плані під літерою «А»), з відповідними частинами надвірних будівель та споруд: гаражів-сараїв (на плані під літерами «Б», «Г») погребу (на плані під літерою «В»), теплиці (під літерою «Е»), гаражу-сараю (під літерою «Ж»), споруджень №1-4, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

скасувати п.29 Додатку «Перелік земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність» до Рішення Київської міської ради «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель» №134/1568 від 29 листопада 2001 року про передачу ОСОБА_10 0,1000 га земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсними: державний акт на право власності на 26/100 частин земельної ділянки, серії ЯЕ 992052 від 27листопада 2007 року, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :82:248:0002), загальною площею 0,1000 га, виданий на ім`я ОСОБА_4 та державний акт на право власності на 74/100 частин земельної ділянки, серії ЯЕ 992053 від 12грудня 2008 року, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :82:248:0002), загальною площею 0,1000 га, виданий на ім?я ОСОБА_10 ;

визнати недійсними: договір дарування 26/100 частин земельної ділянки, вчинений ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4 , посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою 04 червня 2007 року за реєстровим №6-2445 та договір дарування 74/100 частин земельної ділянки, вчинений ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 посвідчений Шостою київською державною нотаріальною конторою 03 квітня 2009 року за реєстровим №1-1365;

визнати недійсним договір дарування 26/100 частин земельної ділянки, вчинений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О. 23 грудня 2020 року, серія та номер: 2485;

припинити речове право: ОСОБА_6 на 26/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі договору дарування від 23 грудня 2020 року, вчиненого ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 на 74/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі договору дарування від 03 квітня 2009 року, вчиненого ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 ;

припинити речове право: ОСОБА_6 на 26/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер :82:248:0002, площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі договору дарування від 23 грудня 2020 року, вчиненого ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , посвідченого 23 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О., серія та номер: 2485, та померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 на 74/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер :82:248:0002, площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора (з відкриттям розділу) - Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Пилипчука В.А., відомості з ДЗК, серія та номер: 23742817, виданого 13.10.2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

В обґрунтування вимог посилалися на те, що на домоволодіння по АДРЕСА_1 було визнано право особистої власності за ОСОБА_8 , згідно Рішення Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києві №645 від 12 вересня 1960 року. Вказане домоволодіння було збудоване ОСОБА_8 разом з її чоловіком в 1939-1940 роках та складалось із двох кімнат з двома кухнями і двома коридорами та одного сараю. Загальна площа цього домоволодіння складалась з 98 кв.м, в тому числі житлової - 76,0 кв.м і нежитлової - 22 кв.м.

Вважають, що оскільки відповідно до ст.125 Кодексу законів про сім?ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року, майно, набуте подружжям працею в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом подружжю на засадах спільної власності, то домоволодіння з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 належало подружжю ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на праві спільної власності, а саме по 1/2 частки домоволодіння кожному.

Вказували, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мали двох дітей: сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та дочку ОСОБА_11 (після одруження змінено прізвище на ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 , які проживали разом з батькам.

Зазначали, що на момент отримання ОСОБА_8 . Рішення Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києві №645 від 12 вересня 1960 року, в будинку по АДРЕСА_1 , в квартирі 1 проживала дочка зі своєю сім?єю ОСОБА_10 , а в квартирі АДРЕСА_2 проживав син зі своєю сім?єю ОСОБА_9 , у якого в той період від шлюбу народився син ОСОБА_2 , позивач у справі.

Посилалися на те, що шлюб між подружжям ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був укладений в с. Гнідин Бориспільського району Київської області приблизно в 1923 році, але свідоцтво про шлюб у позивачів відсутнє.

Вказували, що згідно відповіді з Державного архіву Київської області від 26 квітня 2019 року, в частково збережених книгах реєстрації актів про шлюб громадян у с. Гнідин Бориспільського району Київської області за 1920-1922, 1927 роки, які зберігаються в документах архівного фонду Р-5634, актовий запис про шлюб ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не виявлено.

На підтвердження факту перебування подружжя у шлюбі посилаються на запис в будинковій книзі щодо місця реєстрації подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також анкету арештованого ОСОБА_7 з кримінальної справи №1374 від 20 лютого 1944 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 - батько ОСОБА_9 та дід позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивачі зазначали, що внаслідок смерті їхнього діда відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли всі права та обов?язки ОСОБА_7 , що належали йому на момент відкриття спадщини, а саме: вищевказане домоволодіння, яке було збудовано подружжям спільно в період шлюбу і належало їм на праві спільної власності, тобто 1/2 частка домоволодіння належала ОСОБА_7 , але з заявами щодо прийняття спадщини до державної нотаріальної контори ніхто не звертався, ні дружина, ні діти померлого. Заяви про відмову від спадщини не подавали, хоча згідно з ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Вважають, що батько позивачів ОСОБА_9 , прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме 1/6 часткою домоволодіння по АДРЕСА_1 , був зареєстрований, проживав та користувався ним, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва №38149462 від 15 березня 2019 року та Витягами з будинкової книги, що підтверджують факт прийняття ним спадщини після смерті його батька.

Посилалися на те, що 05 травня 1969 року ОСОБА_9 , після смерті ОСОБА_7 , письмово звертався з заявою до управління у справах будівництва та архітектури Київської міськради з питанням щодо можливості здійснення капітального ремонту будинку по АДРЕСА_1 . На згаданій заяві, архітектор Печерського району м. Києва зробив письмову відмітку про те, що будинок по АДРЕСА_1 підлягає зносу в зв?язку з реконструкцією міста, але час зносу будинку вказати неможливо.

Вказували, що ОСОБА_9 за рахунок власних коштів здійснив капітальний ремонт будинку та добудову до основної частини домоволодіння, у зв`язку із чим збільшилась площа домоволодіння, в подальшому ОСОБА_9 до своєї частини домоволодіння було підведено газ, водопостачання та електроенергію, відкриті особисті рахунки на оплату комунальних послуг та з відповідними постачальними організаціями були укладені договори. Крім того, добудову до основної частини домоволодіння здійснила ОСОБА_10 .

Згідно з даними технічного паспорта на жилий будинок (домоволодіння), загальна площа житлового будинку в складі квартир АДРЕСА_3 та 2 становить 165,5 кв.м, в тому числі житлова 107,50 кв.м. Крім того, було ще збудовано гараж-сараї під літерами «Г» та «Д», теплиця під літерою «Е» та гараж-сарай під літерою «Ж».

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_9 . Спадкоємцями за законом після померлого ОСОБА_9 були ОСОБА_13 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зазначали, що після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина до складу якої ввійшли всі права та обов?язки ОСОБА_9 , що належали йому на момент відкриття спадщини, а саме на 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , оскільки ним було здійснено добудову до квартири АДРЕСА_2 в домоволодінні, внаслідок чого збільшилась її площа, тому збільшилась і частка.

На момент смерті ОСОБА_9 його спадкоємці ОСОБА_13 та ОСОБА_1 проживали разом і прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, а саме 1/2 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , були зареєстровані, проживали, та користувалися ним, але документально не оформили.

Вказували, що в 2014 році померла ОСОБА_13 , і з цього часу позивач ОСОБА_1 в складі квартири АДРЕСА_4 , проживає одна.

08 серпня 2000 року позивач ОСОБА_2 , особисто звернувся до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_9 . Першою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №3313 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 їхнього батька, ОСОБА_9 .

Позивач ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право на спадщину лише на човен, а отримати свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку виявилось неможливим у зв?язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_8 , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої ввійшли всі права та обов?язки ОСОБА_8 ,, що належали їй на момент відкриття спадщини, а саме: на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_10 , яка проживала в складі квартири АДРЕСА_5 .

Позивачі посилалися на те, що вони в порядку електронної черги, зверталася до КП КМР «КМБТ» з питанням щодо виготовлення технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , але отримали відмову у виготовленні технічного паспорту на житловий будинок, через відсутність правовстановлюючих документи.

У 2019 року позивач ОСОБА_1 із матеріалів цивільної справи №757/16028/18-ц дізналась, що ОСОБА_4 є власником частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування.

Вказували, що 30 липня 2019 року з КП КМР «КМБТІ» було отримано повідомлення №062/14-10505 (Н-2019) про те, що за даними КП КМР «КМБТ» об?єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності зареєстрований за:

26/100 ч. ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого КДНК №6 від 04 червня 2007 року №6-2443;

74/100 ч. ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого КДНК №6 від 03 квітня 2009 року, №1-1363.

Зазначали, що 22 вересня 1988 року ОСОБА_8 уклала договір дарування на весь житловий будинок на користь своєї дочки ОСОБА_10 , яка в подальшому, в 2007 та 2009 роках уклала договори дарування на користь своїх синів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Вважають, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 протягом двадцяти років тримали в таємниці від позивачів сам факт існування свідоцтва про право власності, договорів дарування на будинок та земельну ділянку, що вказує на те, що відповідачі мали намір заволодіти будинком і земельною ділянкою та не дати можливості запобігти їх неправомірним діям.

Посилалися на те, що оскільки, домоволодіння по АДРЕСА_1 належало подружжю ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на праві спільної власності, та 1/6 частки домоволодіння після смерті ОСОБА_7 фактично належала їх сину ОСОБА_9 , батьку позивачів, який за рахунок власних коштів своєї сім?ї здійснив капітальний ремонт будинку та добудову до частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_2 ), внаслідок чого збільшилась її площа, а також і частка в домоволодінні, вважають, що видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, укладені договори дарування від 22 вересня 1988 року, 04 червня 2007 року та 03 квітня 2009 року були здійснені з порушенням законодавства України, тому підлягають визнанню їх недійсними в судовому порядку.

Вказували, що після смерті свого батька ОСОБА_9 ,, позивачі прийняли спадщину в порядку ст.529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, а саме 1/2 часткою домоволодіння по АДРЕСА_1 , але документально її не оформили і оформити не можуть, оскільки правовстановлюючі документи на вказане майно з порушенням вимог законодавства оформлені на відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Зазначали, що вони не можуть отримати у власність і земельну ділянку по АДРЕСА_1 , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. Крім того, в зв?язку з відсутністю свідоцтва про шлюб між подружжям ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , необхідно в судовому порядку встановити факт реєстрації шлюбу подружжя, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції невірно дав оцінку поясненням свідків та не взяв до уваги, що надані позивачами докази підтверджують факт перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі.

Вказувала, що навіть, якщо припустити той факт, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, то набуте ними майно є їх спільною власністю, оскільки у період з 1926 року до липня 1944 року до майна, яке було спільно набуте особами у незареєстрованому шлюбі, законом застосовувалися такі ж норми, які і до зареєстрованого шлюбу.

Зазначала, що домоволодіння дійсно було побудовано ОСОБА_7 в період 1939-1940 роках за його рахунок, оскільки до 1944 року він був єдиним працюючим годувальником в сім`ї. Син ОСОБА_14 , якому було 15-16 років, допомагав здійснювати будівництво фізично, а дочці ОСОБА_15 було всього 12-13 років. ОСОБА_7 було 50 років, а ОСОБА_8 37 років, але ці факти не були взяті до уваги під час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Посилалася на те, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належало подружжю ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на праві спільної власності, тому 1/2 частина домоволодіння належала ОСОБА_7 , але суд першої інстанції під час ухвалення рішення ці норми не застосував.

Вказувала, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що свідоцтво про право особистої власності було отримано ОСОБА_8 лише у 1984 році, через 20 років після смерті її чоловіка ОСОБА_7 .

Посилалася на те, що суд першої інстанції лише припустив той факт, що позивачі могли бути обізнані про отримання ОСОБА_8 свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, оскільки вони станом на час оформлення даного свідоцтва проживали у будинку, а тому вважає, що суд першої інстанції невірно надав оцінку даним обставинам, оскільки будь які докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Вказувала, що оскільки домоволодіння по АДРЕСА_1 належало ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на праві власності, та 1/2 частка домоволодіння після смерті ОСОБА_7 фактично належала їх сину ОСОБА_9 - батьку позивачів, який за рахунок власних коштів своєї сім`ї здійснив капітальний ремонт будинку та добудову до частини житлового будинку (квартири АДРЕСА_2 ), внаслідок чого збільшилась площа, позивачі вважають, що видане свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, укладені договори дарування від 22 вересня 1988 року, 04 червня 2007 року, 03 квітня 2009 року та 23 грудня 2020 року були здійснені з порушенням законодавства, тому підлягають визнанню їх недійсними в судовому порядку.

28 березня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_16 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

28 березня 2025 року від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що рішення суду першої інстанції є справедливим, а факти наведені в апеляційній скарзі є перекрученими.

01 квітня 2025 року відповідач ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

01 квітня 2025 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

29 вересня 2025 року від відповідача Київської міської ради (КМДА) надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що правовстановлюючі документи як на домоволодіння по АДРЕСА_1 , так і на передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1 були видані ОСОБА_8 з дотриманням норм законодавства.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідачі ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та її представник в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі: ОСОБА_19 та Київська міська рада (КМДА) в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.Відповідач Київська міська рада (КМДА) у поясненнях, які були надані до суду апеляційної інстанції просив проводити розгляд справи у відсутність його представника.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народились діти: син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11 серпня 1951 року та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

У ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , народились діти (позивачі у справі): син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 20 червня 1952 року та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 26 серпня 1959 року.

Доказів на підтвердження укладення шлюбу позивачами не надано.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачів зазначила, що позивачі не знають чи перебували їх батьки у шлюбі.

11 березня 1951 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уклала шлюб із ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , взявши прізвище « ОСОБА_11 ».

У ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , народились діти (відповідачі у справі): ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 29 березня 1994 року та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 30 листопада 1963 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 .

08 серпня 1980 року ОСОБА_2 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_9 .

У вказаній заяві ОСОБА_2 вказував, що після смерті батька ОСОБА_9 залишилося спадкове майно, що складається з моторного човна, яке він прийняв та просить видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом.

08 серпня 1980 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 на моторний човен.

ІНФОРМАЦІЯ_16 народилась ОСОБА_22 (відповідач у справі), батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_22 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 від 24 травня 1984 року.

ІНФОРМАЦІЯ_8 померла ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 .

18 червня 2011 року ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , уклала шлюб із ОСОБА_23 , взявши прізвище « ОСОБА_22 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_9 від 18 червня 2011 року.

ІНФОРМАЦІЯ_18 померла ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_19 помер ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , а ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Доказів на підтвердження смерті ОСОБА_21 та ОСОБА_10 матеріали справи не містять, однак вказане не спростовується сторонами.

Щодо права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , судом встановлено наступне.

12 вересня 1960 року на підставі заяви ОСОБА_8 рішенням №645 Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_8 » визнано право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_8 і дозволено райвідділу міліції прописати на це домоволодіння чоловіка дочки гр. ОСОБА_8 - громадянина ОСОБА_4 .

У вказаному рішенні зазначено, що разом із заявою про визнання права власності ОСОБА_8 надала акт обслідування від 18 грудня 1956 року, згідно якого домоволодіння по АДРЕСА_1 складається з двох кімнат з двома кухнями і двома коридорами та одного сараю. Житлова площа домоволодіння - 76 кв.м, не житлова - 22 кв.м.

10 лютого 1984 року на підставі рішення Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_8 » від 12 вересня 1960 року №645 ОСОБА_8 виконкомом Київської міської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 01 березня 1984 року за №25653.

ОСОБА_8 звернулася до Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва з заявою, в якій просила узаконити перебудований у 1970-1975 роках будинок АДРЕСА_1 з збільшенням габаритних розмірів від 98 кв.м загальної площі до 166,1 кв.м, жила площа - 107,5 кв.м.

13 червня 1988 року рішенням Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва №365 «Про розгляд заяв громадян, які проживають в індивідуальних будинковолодіннях» визнано право особистої власності за гр. ОСОБА_8 на перебудований будинок АДРЕСА_1 загальною площею корисною 166,1 кв.м, видати свідоцтво на право особистої власності.

13 вересня 1988 року рішенням Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва №615 «Про розгляд заяв громадян, які проживають в індивідуальних будинковолодіннях» дозволено гр. ОСОБА_8 подарувати своїй дочці - гр. ОСОБА_10 будинковолодіння АДРЕСА_1 жилою площею 107,5 кв.м.

22 вересня 1988 року ОСОБА_8 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_10 жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці мірою 1638 кв.м.

Згідно вказаного договору дарування за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на вказане домоволодіння в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03 жовтня 1989 року за реєстровим №25653.

Рішенням Виконавчого Комітету Печерської районної Ради народних депутатів №833/1 визнано право особистої власності за ОСОБА_10 на теплицю площею 69,5 кв.м у садибі АДРЕСА_1 .

06 квітня 2001 року Київським міським бюро технічної інвентаризації було затверджено технічний план на жилий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_6 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_10 .

Рішенням Київської міської ради від 29 листопада 2001 року №134-1568 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель» ОСОБА_10 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлових будинків і господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2003 року на підставі рішення Київської міської ради від 29 листопада 2001 року №134-1568 ОСОБА_10 видано державний акт серії КВ №149932 про право власності на земельну ділянку, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02-7-00210, яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_10 на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :82:248:0002.

Розпорядженням Печерської РДА у місті Києві від 10 червня 2005 року №711 погоджено ОСОБА_10 проведене будівництво сараю та гаражу в середині 90-х років за адресою: АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 грудня 2003 року.

Розпорядженням Печерської РДА у місті Києві від 30 травня 2006 року №684 погоджено ОСОБА_10 будівництво об`єктів: гараж (літ. Ж, площею 38,0 кв.м), сарай (літ. Ж, площею 33 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 .

04 червня 2007 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_4 26/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування 26/100 частин житлового будинку від 04 червня 2007 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В., зареєстрованим в реєстрі за №6-2443.

Право власності на 26/100 частини житлового будинку було в установленому порядку зареєстровано в БТІ за ОСОБА_4 .

04 червня 2007 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_4 26/100 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:248:0002, згідно договору дарування 26/100 частин земельної ділянки від 04 червня 2007 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В., зареєстрованим в реєстрі за №6-2445.

27 листопада 2007 року ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №992052, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02-7-1311, яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_4 на 26/100 частин земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :82:248:0002.

12 грудня 2008 року ОСОБА_10 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №992053, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02-7-01442, яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_10 на 74/100 частин земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :82:248:0002.

03 квітня 2009 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_5 74/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування 74/100 частин житлового будинку від 03 квітня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., зареєстрованим в реєстрі за №1-1363.

Право власності на 74/100 частини житлового будинку було в установленому порядку зареєстровано в БТІ за ОСОБА_5 .

03 квітня 2009 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_5 74/100 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:248:0002, згідно договору дарування 74/100 частин земельної ділянки від 03 квітня 2009 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною О.В., зареєстрованим в реєстрі за №1-1365.

23 грудня 2020 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 26/100 частин частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 23 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О., зареєстрованим в реєстрі за №2484.

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23 грудня 2020 року зареєстровано право власності на 26/100 частин частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_6 .

23 грудня 2020 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 26/100 часток земельної ділянки, що розташована АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:248:0002, що підтверджується договором дарування 26/100 часток земельної ділянки від 23 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О., зареєстрованим в реєстрі за №2485.

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23 грудня 2020 року зареєстровано право власності на 26/100 часток земельної ділянки кадастровий номер :82:248:0002, площею 0,1 га, за ОСОБА_6 .

Щодо позовної вимоги про встановлення факту реєстрації шлюбу в 1923 році між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Гнідинській сільській раді Бориспільського району Київської області, встановлено наступне.

Відповідно до ст.125 Кодексу законів про сім`ю, опіку та акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року (в редакції 1944 року, чинній на момент визнання права особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_8 ) майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окрему власність кожного з дружин.

Згідно з ст.105 Кодексу законів про сім`ю, опіку та акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року шлюб підлягає реєстрації в органах запису актів громадянського стану. До спростування судом реєстрація шлюбу в органах ЗАГС є безспірним доказом наявності шлюбу.

Так, у ст.105 даного Кодексу закріплювався принцип обов`язковості реєстрації шлюбу в органах ЗАГС.

Таким чином, станом на момент виникнення спірних правовідносин подружжям вважалися лише ті особи, які перебували в офіційному зареєстрованому шлюбі в органах ЗАГС.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч.2 ст.77 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, на підтвердження факту укладення шлюбу у 1923 році між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Гнідинській сільській раді Бориспільського району Київської області, позивачами надано архівну копію запису про шлюб від 25 січня 1923 року.

Згідно цього запису шлюб був зареєстрований між особами, а саме: між ОСОБА_7 (або інше співзвучне прізвище, оскільки запис є нечітким) ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (чи то 1911 року народження).

Таким чином, ні дата народження ОСОБА_7 , ні ОСОБА_8 повністю не співпадає, а також у даному записі не чітко написано прізвище « ОСОБА_7 » (вказане прізвище можна прочитати також як « ОСОБА_7 » чи « ОСОБА_7 ») та дата укладення шлюбу або «1923 рік», як зазначають позивачі, або «1929 рік».

Разом з тим, співпадіння прізвищ, імен та по батькові не може бути доказом реєстрації шлюбу між чоловіком і жінкою, якщо анкетні дані про рік, місяць і дату народження цих осіб, зазначені у записі про шлюб, мають розбіжності із фактичними даними вказаних осіб.

Отже, архівна копія запису про шлюб від 25 січня 1923 року не є належним доказом укладення шлюбу між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не доводить факту реєстрації їх шлюбу.

Ще одним письмовим доказом, наданим позивачами на підтвердження укладення шлюбу між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є копія анкети з кримінальної справи стосовно ОСОБА_7 , 1890 року народження.

Однак відомості, вказані у копії анкети з кримінальної справи №1374 стосовно ОСОБА_7 , 1890 року народження, не можуть бути беззаперечними доказами укладення шлюбу, оскільки дані у ній записані виключно зі слів ОСОБА_7 , та не є документом, що доводить саме факт реєстрації їх шлюбу у 1923 році.

Крім того, у вказаному документі зазначено, що ОСОБА_7 народився у 1890 році (а не у 1894 році, як про це вказано у записі про шлюб), а його дружиною зазначено - ОСОБА_8 , 1900 року народження (а не 1903 року народження).

Щодо витягу із будинкової книги, судом першої інстанції було встановлено, що дані із витягу свідчать про те, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був прописаний у будинку з 18 січня 1956 року і перебував на утриманні свого сина - ОСОБА_9 (порядковий номер запису «16», графи «9» і «11»). Тобто, ОСОБА_7 після повернення з місць позбавлення волі до самої смерті жив зі своїм сином ОСОБА_9 , а не з ОСОБА_8 .

Судом першої інстанції зазначено, що вказане підтверджується самими позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були допитані як свідки у судовому засіданні. Тобто, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнають ту обставину, що ОСОБА_7 після повернення з місць позбавлення волі до самої смерті не жив із ОСОБА_8 , вони не вели спільного господарства. Жили вони в одному будинку, але в окремих відокремлених самостійним входом/виходом приміщеннях (квартира АДРЕСА_7 ).

Ця обставина, поряд з відсутністю письмових доказів про факт реєстрації шлюбу, додатково підтверджує відсутність факту будь-яких відносин між ними, які б характеризувалися веденням спільного господарства.

Наявність же спільних дітей у осіб, факт реєстрації шлюбу між якими просять встановити позивачі, жодним чином не підтверджує і не може підтверджувати факту реєстрації шлюбу.

Факт реєстрації шлюбу може бути підтверджено виключно належними про це доказами, тобто письмовими доказами і саме тими, зі змісту яких вбачається факт реєстрації шлюбу.

Показання свідків у цій категорії справ могли би бути доказом встановлення факту реєстрації шлюбу, але за тих умов, що, по-перше, існують непрямі письмові докази про таку реєстрацію (наприклад, листівки з вітанням, офіційне листуванні, з яких видно календарну дату реєстрації шлюбу, обставини реєстрації шлюбу тощо), а по-друге, також за умов, якщо такі свідки повідомлять про точну календарну дату реєстрації шлюбу, про місце реєстрації шлюбу, про інших осіб, які були свідками такої реєстрації, а також про органи, які реєстрували цей шлюб.

Доведення ж факту реєстрації шлюбу в інший спосіб призводить лише до припущень, на яких не може ґрунтуватись будь-яке рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.90 ЦПК України показання свідків - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідків, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

У судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків були допитані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не повідомили жодних обставин, які могли б бути доказами укладення шлюбу між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки останні є нащадками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та не можуть бути обізнані щодо даних обставин, а їхні покази ґрунтуються на даних про ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які їм повідомили їхні батьки, дід та баба.

Крім того, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 як учасники справи, прямо та безпосередньо матеріально зацікавлені в результатах розгляду даної справи, а покази позивачів, допитаних як свідків, фактично збігаються із обставинами, зазначеними у обґрунтування позову, а покази відповідачів, допитаних як свідків, фактично спрямовані на спростування доводів позивачів та збігаються із поясненнями у справі.

Дослідивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога про встановлення факту реєстрації шлюбу у 1923 році між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , задоволенню не підлягає, оскільки жодних належних та достовірних доказів зазначеного суду не надано, а факт наявності спільних дітей доводить лише близькі відносини, а не факт реєстрації шлюбу, у зв?язку з чим будь-які інші обставини, не пов?язані з вчиненням уповноваженого на те органом такого актового запису, як реєстрація шлюбу - не доводять і не можуть доводити факту такої реєстрації.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції невірно дав оцінку поясненням свідків та не взяв до уваги, що надані позивачами докази підтверджують факт перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі спростовуються вищевикладеним.

Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивнихпричин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивачів було надано копії: листа Державного архіву Київської області від 25 серпня 2025 року; архівної довідки про народження ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; копію запису про народження ОСОБА_30 ; архівної довідки про народження ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; копію запису про народження ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Колегія суддів не приймає нові докази, подані стороною позивачів, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися позивачами, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції та позивачі із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаних доказів не зверталися, а також не обґрунтовували та не надали доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від них.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті його батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.125 Кодексу законів про сім?ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносини, в редакції 1944 року) майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Розмір частини, яка належить кожному з подружжя в разі спору, визначається судом. Інше майно становить окрему власність кожного з дружин.

Згідно із ст.105 Кодексу законів про сім`ю, опіку та акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року шлюб підлягає реєстрації в органах запису актів громадянського стану. До спростування судом реєстрація шлюбу в органах ЗАГС є безспірним доказом наявності шлюбу.

Отже, лише та виключно факт реєстрації шлюбу, згідно вимог законодавства того часу, є підставою для визнання майна спільною власністю подружжя.

Факт родинних відносин чи, наприклад, фактичне проживання разом (якщо припустити, що таке мало місце) - не є підставою для визнання за особами права спільної власності на майно, в розумінні ст.125 Кодексу законів про сім?ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року.

Так, на житловий будинок (домоволодіння), який є предметом даного спору, було признано право особистої власності лише за ОСОБА_8 (бабусею позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) згідно рішення Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_8 » від 12 вересня 1960 року №645.

Оскільки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не був у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то у нього не могло виникнути право власності на зазначений будинок, як у подружжя.

Посилання позивачів на те, що спірне домоволодіння було побудовано саме ОСОБА_32 в період 1939-1940 роках за його рахунок, оскільки до 1944 року він був єдиним працюючим годувальником в сім`ї не підтверджено належними доказами.

Відповідно необгрунтованим є посилання апелянтів на рішення виконкому Печерської районної ради депутатів трудящих у м. Києві №645 від 12 вересня 1960 року, як на доказ того, що будинок побудовано ОСОБА_8 з ОСОБА_7 .

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 передався у власність вказаний будинок, чи право сумісної власності на нього.

А відтак, на момент смерті ОСОБА_7 у останнього було відсутнє спадкове майно.

Відповідно до ст.32-3 Кодексу законів про сім?ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 30 травня 1926 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносини, в редакції 1944 року) діти, що народилися до видання Указу Президії Верховної Ради СРСР від 08 липня 1944 року від батьків, які не перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі, мають, в разі смерті батька, записаного в книгах запису актів громадянського стану, право спадкування, а так само право на забезпечення пенсією і встановленими для сімей військовослужбовців державними допомогами нарівні з дітьми, що народилися в зареєстрованому шлюбі.

Прийняття спадщини - це перехід права на майно та майнові права до спадкоємця. У разі ж відсутності будь-якого майна у померлого - переходу прав на майно чи майнові права не відбувається, оскільки таких прав не існувало.

Встановивши, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не був у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та матеріали справи не містять доказів належності ОСОБА_7 на праві власності станом на 29 листопада 1963 року будь-якого майна, як рухомого, так і нерухомого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога про встановлення факту прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті батька - ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 є необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , видане виконкомом Київської міської Ради народних депутатів 10 лютого 1984 року на ім`я ОСОБА_8 , інших позовних вимог про визнання недійсними договорів та скасування п. 29 Додатку «Перелік земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність» до Рішення Київської міської ради «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель» №134/1568 від 29 листопада 2001 року про передачу ОСОБА_10 0,1000 га земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 , та інших похідних від них вимог, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 1960 року на підставі заяви ОСОБА_8 рішенням №645 Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_8 » визнано право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_8 і дозволено райвідділу міліції прописати на це домоволодіння чоловіка дочки гр. ОСОБА_8 - громадянина ОСОБА_21

10 лютого 1984 року на підставі рішення Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_8 » від 12 вересня 1960 року №645 ОСОБА_8 виконкомом Київської міської Ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 01 березня 1984 року за №25653.

13 червня 1988 року рішенням Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва №365 «Про розгляд заяв громадян, які проживають в індивідуальних будинковолодіннях» визнано право особистої власності за гр. ОСОБА_8 на перебудований будинок АДРЕСА_1 загальною площею корисною 166,1 кв м, видано свідоцтво на право особистої власності.

Згідно витягу з будинкової книги, вбачається наступне:

ОСОБА_8 прописана у цьому будинку з 1945-го року (порядковий номер запису «4», «12», графи «9» і «11»);

донька ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , прописана у цьому будинку з 1945 року (порядковий номер запису «S», «13», графи «9» і «11»);

син ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , прописаний у цьому будинку з 1948 року (порядковий номер запису «б», «11», «15», графи «9» і «11»).

Разом з ними у тому будинку з 1954-го і з 1955-го років проживали й інші особи, які не мають ні до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ні до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жодного стосунку. Про це свідчать записи у витягу з будинкової книги (порядковий номер запису «1», «2», «3», «8» «11», «15», графи «9» і «11»).

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був прописався у будинку з 1956 року.

Оскільки станом на дату прийняття рішення №645 від 12 вересня 1960 року, яким право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_8 , ОСОБА_7 проживав у вказаному домоволодінні, то останній був обізнаний про вказане рішення та оформлення права особистої власності на ОСОБА_33 , однак ОСОБА_7 не оспорював рішення №645 від 12 вересня 1960 року, що може свідчити про те, що він з ним погоджувався і не мав претензій щодо права власності ходо домоволодіння, як і не оспорював цього рішення в інтересах батька і їх спільний син - ОСОБА_9 , у якого на утриманні перебував за його життя померлий ОСОБА_7 .

Разом з тим, з урахуванням вимог законодавства про обов`язок отримувати на підставі рішень органів виконавчої влади відповідні свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, ОСОБА_8 оформила таке свідоцтво лише у 1984 році.

Станом на дату видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння у будинку проживали і позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що вони зазначають у позові.

Порядок і підстави оформлення свідоцтва про право власності на домоволодіння, регулювалися чинною на той час «Інструкцією про порядок реєстрації будинків, та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція від 31 січня 1966 року).

Додатком №1 до Інструкції від 31 січня 1966 року визначено Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Пунктом 16 додатку, як одним з правовстановлюючих документів, передбачено Свідоцтво про право власності на будинки (домоволодіння), яке видано виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів.

Згідно пункту 10 вказаної Інструкції при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток №1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це.

Враховуючи, що ОСОБА_8 мала лише рішення №645 від 12 вересня 1960 року, але не мала свідоцтва, оскільки не отримувала його, вона звернулась за його отриманням.

Інструкція від 31 січня 1966 року не надавала можливості отримати свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння без з?ясування у громадян, які проживають у цьому будинку, а також у сусідніх будинках інформації про власника будинку.

Згідно із пунктом 12 вказаної Інструкції для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п.10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації:

а) оглянути будинок (домоволодіння);

б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з?ясувати, хто являється його власником. Про час огляду і збирання відомостей бюро технічної інвентаризації вивішує об?яви на видному місці на даному будинку і сусідніх будинках;

в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості;

г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян.

Отже, перевірка фахівцями бюро технічної інвентаризації кола власників (співвласників) домоволодіння за участю громадян, які у ньому проживають, а також за участю жителів сусідніх будинків - презюмується, у зв?язку з чим позивачі, які станом на дату оформлення вказаного свідоцтва проживали у домоволодінні, повинні були бути обізнані про процес оформлення свідоцтва про право власності на домоволодіння, яке вони просять визнати недійсним.

Згідно з пунктом 13 Інструкції від 31 січня 1966 року бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.

Таким чином, позивачі були обізнані про отримання свідоцтва про право особистої власності на будинок ОСОБА_8 , що спростовує доводи позивачів про необізнаність щодо наявності правовстановлюючих документів до 2019 року.

Вказана позовна вимога і інші позовні вимоги є похідними від першої вимоги - вимоги про встановлення факту реєстрації шлюбу.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не перебували у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції вірно встановив, що відсутні правові підстави для висновку про набуття ОСОБА_8 права власності на домоволодіння у спільну власність з ОСОБА_7

13 вересня 1988 року рішенням Виконавчого Комітету Печерської районної Ради депутатів трудящих м. Києва №615 «Про розгляд заяв громадян, які проживають в індивідуальних будинковолодіннях» вирішено дозволити гр. ОСОБА_8 подарувати своїй дочці - гр. ОСОБА_10 будинковолодіння АДРЕСА_1 жилою площею 107,5 кв.м.

22 вересня 1988 року згідно договору дарування ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_10 жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці мірою 1638 кв.м, на підставі вказаного договору дарування за ОСОБА_10 зареєстровано право власності на вказане домоволодіння в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03 жовтня 1989 року за реєстровим №25653.

Відповідно до ч.1 ст.243 ЦК УРСР в чинній редакції на момент посвідчення договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Таким чином, в установленому законом порядку ОСОБА_10 набула права власності на жилий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, в установленому законом порядку, ОСОБА_10 набула права власності і на земельну ділянку, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:248:0002 шляхом її приватизації відповідно до норм земельного законодавства, що діяло на момент виникнення правовідносин.

Згідно Рішення Київської міської ради від 29 листопада 2001 року №134/1568 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель» ОСОБА_10 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га для обслуговування житлових будинків і господарських будівель, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення було прийнято Київською міською радою з урахуванням ст.17 ЗК України (відповідна редакція Кодексу від 18 грудня 1990 року), а також Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Відповідно до п.1 Декрету сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Згідно з ст.17 ЗК України від 18 грудня 1990 року (в редакції, чинній на дату виникнення правовідносин) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім?ї.

Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до ст.67 ЗК України від 18 грудня 1990 року (в редакції, чинній діяла на дату виникнення правовідносин) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

01 січня 2002 року набрав чинності новий Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року.

Відповідно до нового ЗК України, ОСОБА_10 15 грудня 2003 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ №149932.

Відповідно до п.1 розділу Х Перехідних положень ЗК України від 25 жовтня 2001 року, рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.

Таким чином, Рішення Київської міської ради від 29 листопада 2001 року №134/1568 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель» підлягало виконанню у відповідності до вимог нового ЗК України.

Частиною 1 ст.125 ЗК України від 25 жовтня 2001 року визначено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України від 25 жовтня 2001 року право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Таким чином, ОСОБА_10 набуто право власності на земельну ділянку площею 0,10 га шляхом приватизації у порядку та у спосіб, що визначені нормами земельного законодавства, які діяли на момент оформлення ОСОБА_10 права власності на земельну ділянку.

Зважаючи на те, що право власності на вказану земельну ділянки набуто ОСОБА_10 в процесі приватизації земельної ділянки та в межах норм безоплатної приватизації, вказана земельна ділянка була особистою приватною власністю ОСОБА_10 .

Таким чином, у позивачів не могло виникнути права власності на вказану земельну ділянку.

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би спростував законність набуття ОСОБА_10 права власності на земельну ділянку, яка є предметом судового спору.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України (в редакції що діяла на момент дарування ОСОБА_10 частин земельної ділянки своїм синам відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно з п. «а» ч.1 ст.90 ЗК України (в редакції що діяла на момент дарування ОСОБА_10 частин земельної ділянки своїм синам відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), власники земельних ділянок мають право, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

До інших шляхів відчуження, зокрема, належить право матері подарувати своїм дітям майно, яке належать їй на праві приватної власності.

Положеннями ст.717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як вбачається із матеріалів справи, 04 червня 2007 року та 03 квітня 2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 було вчинено правочини - договори дарування частин земельної ділянки та частин будинку, що належали ОСОБА_10 на праві приватної власності.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також набули права власності на земельну ділянку у законний спосіб та в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Нормою ст.319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином, в установленому законом порядку, ОСОБА_10 розпорядилася своєю власністю і подарувала своїм двом синам - відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частинах житловий за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку.

Доказів, які б спростували законність набуття відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку та житловий будинок матеріали справи не містять.

23 грудня 2020 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 26/100 частин частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та 26/100 часток земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:248:0002.

Отже, в установленому законом порядку, ОСОБА_4 розпорядився своєю власністю і подарував своїй дочці ОСОБА_6 26/100 часток земельної ділянки, що розташована АДРЕСА_1 , кадастровий номер :82:248:0002, згідно договору дарування 26/100 частин земельної ділянки від 23 грудня 2020 року, та 26/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору дарування 26/100 частин житлового будинку від 23 грудня 2020 року.

А відтак, доводи позивачів в частині скасування п.29 додатку «Перелік земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність» до рішення Київської міської ради від 29 листопада 2001 року №134/1568, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, а також визнання недійсними договорів дарування від 04 червня 2007 року та від 03 квітня 2009 року, укладених між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , договорів дарування від 23 грудня 2020 року, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , є необгрунтованими та не підтверджуються жодними належними, достовірними та допустимими доказами.

Оскільки інші позовні вимоги про визнання за позивачами права власності на 1/4 частки (кожному) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та припинення речового права відповідачів на вказаний житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер :82:248:0002 є похідними від попередніх, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 -ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2025 року.

Головуючий:

Судді: