ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 469/196/21

провадження № 61-8226св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області у складі судді Гапоненко Н. О. від 10 січня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду у складі колегії суддів: Тищук Н. О., Кушнірової Т. Б., Шаманської Н. О., від 19 травня 2025 року, і ухвалив таку постанову.

Короткий зміст заявлених позовних вимог

1. У березні 2021 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов`язання повернути земельну ділянку з демонтуванням некапітальних об`єктів.

2. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 10 від 26 грудня 2012 року затверджено проєкт землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0570 га (пасовища) для ведення садівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування, в межах території с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. На підставі вказаного рішення 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності серії ЯК № 789582 на зазначену земельну ділянку. Пунктом 1 рішення Коблівської сільської ради № 31 від 10 квітня 2015 року затверджено проєкт із землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки з ведення садівництва на будівництво і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. На підставі зазначеного рішення 24 квітня 2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку.

3. У подальшому на підставі договору купівлі-продажу № 302 від 23 березня 2016 року ОСОБА_1 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_2 .

4. 21 квітня 2016 року за договором купівлі-продажу № 433 ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 14304879.

5. Рішеннями судів у справі № 469/1044/17 рішення Коблівської сільської ради № 10 від 26 грудня 2012 року та № 31 від 10 квітня 2015 року визнано незаконними та скасовані. Судами встановлено належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду (прибережної захисної смуги Чорного моря) та, відповідно, неможливість її передачі у приватну власність для ведення садівництва та зміни цільового призначення на будівництво і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури і закладів громадського харчування, а тому ОСОБА_1 не набув права власності на спірну земельну ділянку у визначений законом спосіб, а отже не мав права розпоряджатися нею, у тому числі продавати ОСОБА_2 , з аналогічних підстав ОСОБА_2 не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою та продавати її ОСОБА_3 .

6. З урахуванням зазначеного, прокурор просив:

- визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу № 302 від 23 березня 2016 року земельної ділянки площею 0,0570 га з кадастровим номером :12:053:0295;

- визнати незаконним укладений 21 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу № 433 спірної земельної ділянки та зобов`язати відповідачів ОСОБА_3 повернути вказану земельну ділянку у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, демонтувавши розміщені на ній дві тимчасові споруди та замощення з бетонних плит.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області

від 10 січня 2025 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 повернути у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради земельну ділянку площею 0,0570 га з кадастровим номером :12:053:0295 у стані, який існував до порушення прав, шляхом демонтажу двох тимчасових споруд та замощення з бетонних плит. У задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.

8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, оскільки таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь позивача або про витребування майна з володіння відповідача. Для ефективного захисту інтересів держави достатньо повернути спірну земельну ділянку її власнику. У зазначеній справі таким способом захисту є позов щодо зобов`язання повернути земельну ділянку, відповідно всі інші способи захисту є неналежними. Розміщення земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги на момент передачі у приватну власність та неправомірність вибуття земельної ділянки з власності Коблівської сільської територіальної громади встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

9. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 10 січня

2025 року - без змін.

10. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у цій справі належним способом захисту є пред`явлення негаторного позову щодо зобов`язання повернути земельну ділянку, відповідно всі інші способи захисту є неналежними.

11. Доводи апеляційної скарги про те, що державна реєстрація за відповідачем ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, є помилковими. Державна реєстрація права власності не встановлює правомірності набуття такого права, а лише створює спростовувану презумпцію наявності у суб`єкта права володіння цим майном та є підставою для його витребування від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Узагальнені доводи касаційної скарги

12. 25 червня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 травня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

13. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та

апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування

норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц,

від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц, від 20 березня 2019 року

у справі № 350/67/15-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц,

від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, від 18 березня 2020 року

у справі № 129/1033/13-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17,

від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, від 26 січня 2021 року у справі

№ 522/1528/15-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц,

від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Заявник вважає, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає у тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всіх повноважень власника, визначених у частині першій статті 317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Наявність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації. Вказує, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є: відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність у особи володіння нерухомим майном визначається виходячи із принципу реєстраційного підтвердження володіння. Однак суди попередніх інстанцій на вище вказане уваги не звернули, належним чином не визначилися з характером спірних правовідносин.

15. Згідно з доводами касаційної скарги, під час розгляду справи суди попередніх інстанцій не врахували, що з 24 січня 2021 року було затверджено відповідний проєкт землеустрою водоохоронних зон, який визначає, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами прибережної захисної смуги. Місце розташування земельної ділянки відповідає Генеральному плану с. Коблеве від 2014 року. Крім того, 24 липня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» від 17 червня 2020 року № 711-ІХ, згідно з яким розмір прибережних захисних смуг в межах населених пунктів встановлюється, серед іншого, згідно з генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів. Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону регламентують, що містобудівна документація на місцевому рівні, затверджена до набрання чинності цим Законом, зберігає чинність, плани зонування територій, затверджені до набрання чинності цим Законом, вважаються невід`ємними складовими генеральних планів населених пунктів, а тому земельна ділянка на цей час перебуває за межами прибережних захисних смуг.

16. Заявник вказує, що спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреації, а тому зміна цільового призначення земельної ділянки спірної земельної ділянки Коблівською сільською радою відбулася незаконно, що встановлено у справі № 469/1044/17, на яку зокрема посилався прокурор. Зазначає, що землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

17. Касаційна скарга містить посилання на те, що суди під час розгляду справи повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, щодо захисту права власності. Втручання у його право на мирне володіння майном вважає непропорційним.

18. Заявник стверджує, що оцінка судами попередніх інстанцій доказів не відповідає критеріям повноти та об`єктивності, а розгляд справи судами - вимогам справедливості.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19. Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 469/196/21.

20. Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

21. 13 серпня 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_3 про зупинення виконання оскарженого судового рішення.

Правом на подання відзиву на касаційну скаргу прокурор та орган місцевого самоврядування не скористалися

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22. Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 07 вересня 2017 року у справі № 469/1044/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 червня 2018 року, позовні вимоги прокурора задоволено.

23. Визнано незаконними та скасовано рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 10 від 26 грудня 2012 року в частині затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0570 га (пасовища) для ведення садівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування, в межах с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

24. Визнано незаконним та скасовано рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області № 31 від 10 квітня 2015 року в частині затвердження проєкту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :12:053:0295 з ведення садівництва на комерційне призначення - для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.

25. Визнано недійсним та скасовано виданий ОСОБА_1 державний акт

від 29 грудня 2012 року серії ЯК № 789582 на право власності на земельну ділянку площею 0,0570 га з кадастровим номером :12:053:0295

в с. Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

26. Витребувано від ОСОБА_3 у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області земельну ділянку площею 0,0570 га нормативною грошовою оцінкою 253 746,90 грн з кадастровим номером :12:053:0295.

27. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області

від 07 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 01 червня 2018 року скасовано у частині задоволення вимог про визнання недійсним і скасування виданого ОСОБА_1 державного акта від 29 грудня 2012 року серії ЯК № 789582 на право власності на земельну ділянку та про витребування від ОСОБА_3 у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільради спірної земельної ділянки. У частині вказаних позовних вимог ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. У решті судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені без змін.

28. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 789582, виданого 29 грудня 2012 року Коблівською сільської радою Березанського району Миколаївської області, запис про право власності на земельну ділянку площею 0,057 га з кадастровим номером :12:053:0295 за ОСОБА_1 внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно 24 квітня 2015 року за номером запису 9484116.

29. За договором купівлі-продажу № 302 від 23 березня 2016 року ОСОБА_1 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 , про що у Державному реєстрі прав на нерухоме майно зроблено запис про право власності № 13863662.

30. На підставі договору купівлі-продажу № 433 від 21 квітня 2016 року ОСОБА_2 продала вищевказану земельну ділянку ОСОБА_3 , про що в Державному реєстрі прав на нерухоме майно зроблено запис за № 14304879.

31. На спірній земельній ділянці знаходяться тимчасові споруди, ділянка замощена бетонними плитами, будівельні роботи на момент огляду не проводилися, будівельні матеріали та об`єкти нерухомості відсутні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

32. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

33. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

34. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

35. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

36. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

37. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі водного фонду (пункт «є» частини першої статті 19 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 Водного кодексу України.

38. До земель комунальної власності, які не підлягають передачі у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього Кодексу). А частина друга статті 59 ЗК України передбачає можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у випадку безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України не передбачено.

39. Отже, законодавство України обмежувало та продовжує обмежувати безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду єдиним можливим випадком. Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у частині другій статті 59, пункті «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка мала намір набуте речове право на земельну ділянку водного фонду, що очевидно не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів.

40. Прибережні захисні смуги встановлюються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

41. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (частина дев`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів)).

42. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

43. Законом заборонено будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних гідрометричних, лінійних тощо).

44. Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

45. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема громадянам, із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплювала частина третя статті 85 ВК України у редакції, чинній на час прийняття оскаржених рішень). З 13 червня 2013 року визначений у частині четвертій статті 59 ЗК України перелік цілей передання в оренду прибережних захисних смуг доповнений метою догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд, а з 01 липня 2013 року після слів «рибогосподарських потреб» частина четверта доповнена словами «(у тому числі рибництва (аквакультури)». Таким чином, для туристичних і рекреаційних цілей земельну ділянку у прибережній захисній смузі фізична особа могла отримати в оренду, але не у приватну власність.

46. Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд (частина перша статті 90 ВК України). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

47. У справі № 469/1044/17 (де предметом спору є одна і та ж земельна ділянка, що і у цій справі) встановлено, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, належить до земель, на які поширювалася чітка заборона на передання їх у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України.

48. Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 469/1044/17 вказала, що відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає відсутність самої прибережної захисної смуги.

49. Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала висновки Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постановах від 21 травня

2014 року у справі № 6-16цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини прямо передбачене нормами закону. Тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів і не вказує на правомірність передання в оренду чи у власність земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц).

50. За відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги під час надання земельної ділянки необхідно керуватися нормативними розмірами прибережних захисних смуг, установленими статтею 88 ВК України, та орієнтовними розмирами і межами водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486. Надання у приватну власність земельних ділянок, які розташовані у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу (постанови Великої Палати Верховного Суду

від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження

№ 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), на які посилались суди у справі, що переглядається).

51. Вказана судова практика є стабільною, тобто відповідне правозастосування є передбачуваним як для органів державної влади та місцевого самоврядування, так і для приватних осіб.

52. Земельні ділянки курортів використовуються у порядку, визначеному проектом організації використання території та генеральним планом забудови курорту (частина друга статті 13 Закону України «Про курорти»).

53. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації (частина п`ята статті 88 ВК України).

54. Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»).

55. Різновидом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

56. Суди у справі № 469/1044/17 встановили, що містобудівною документацією, чинною на момент прийняття рішення № 10, був затверджений постановою Держкомітету УРСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112 Проєкт планування та забудови Березанського району Миколаївської області. Згідно з цим проєктом земельна ділянка знаходиться у «зоні рекреації», в якій можливе розміщення баз відпочинку, пансіонатів, кемпінгів, піонертаборів, таборів праці, пляжів, пам`яток археології тощо. Суди також вказали, що згідно з рішенням від 16 грудня 2014 року за № 28 Коблівська сільрада затвердила Генеральний план с. Коблеве, відповідно до якого земельна ділянка «розташована на території рекреаційних закладів». Проте поняття «зона рекреації» та «територія рекреаційних закладів» не вказують на категорію земельної ділянки за цільовим призначенням. Так, згідно з листом Управління містобудування та архітектури Миколаївської облдержадміністрації від 05 липня 2017 року земельна ділянка перебуває в зоні рекреації, а її цільове призначення під час відведення первинному набувачеві (землі сільськогосподарського призначення) та після подальшої зміни такого призначення (землі житлової та громадської забудови) не відповідало чинній на той час містобудівній документації.

57. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

58. У частини четвертій статті 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

59. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

60. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку преюдиційним обставинам, встановленим судами у справі № 469/1044/17, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання ОСОБА_3 повернути у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади в особі Коблівської сільської ради земельну ділянку площею 0,0570 га з кадастровим номером :12:053:0295 у стані, який існував до порушення прав, шляхом демонтажу двох тимчасових споруд та замощення з бетонних плит, оскільки на час передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 рішенням Коблівської сільської ради від 26 грудня 2012 року № 10 ця земельна ділянка перебувала у межах прибережної захисної смуги Чорного моря. Доводи відповідача щодо віднесення спірної земельної ділянки генеральним планом с. Коблеве до земель, які знаходяться за межами прибережної захисної смуги, не знайшли свого підтвердження.

61. Розміщення земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги на момент передачі у власність ОСОБА_1 та неправомірність її передачі у власність ОСОБА_1 встановлено судовим рішенням у справі № 469/1044/17, яке набрало законної сили.

62. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам.

63. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі

№ 145/2047/16-ц, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20.

64. Вирішуючи питання щодо способу захисту порушеного права у спорах про повернення земельних ділянок водного фонду, які не є замкненими природними водоймами загальною площею до 3,00 га, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, керуючись тим, що на підставі зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Якщо за жодних умов у особи не може виникнути право власності, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3,00 га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц , від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).

65. Суди у справі, що переглядається, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірна земельна ділянки належать до земель водного фонду, то ефективним способом захисту прав позивача є пред`явлення негаторного позову, на чому, зокрема, акцентовано увагу Великою Палатою Верховного Суду при розгляді справи № 469/1044/17.

66. У спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124)).

67. Повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що вона належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги.

68. Враховуючи перебування спірної земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, загальний суспільний інтерес у контролі за використанням зайнятої прибережною захисною смугою земельної ділянки за її цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля, непогіршення екологічної ситуації, забезпечення безпеки (можливість розташування інженерно-технічних і фортифікаційних споруд) у цій справі переважає над приватним інтересом приватної особи.

69. В силу об`єктивних, видимих природних властивостей розташованої в межах прибережної захисної смуги спірної земельної ділянки, первинний та кінцевий набувач не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки поблизу Чорного моря. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям такої ділянки, фізичні особи-відповідачі могли та повинні були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду (близькі за змістом висновки висловлені

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і

від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

70. Слід звернути увагу, що у пункті 126 постанови від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що законодавство України гарантує право заявити до Коблівської сільради позов про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна набувачеві земельної ділянки внаслідок прийняття оскаржених рішень, а також у разі повернення цієї ділянки власникові. Таке відшкодування має бути надане на підставі норм матеріального права згідно з належною юридичною процедурою та за вимогою, що підтверджена доказами. Непропорційності втручання у право мирного володіння майном не встановлено. Встановлено, що на земельній ділянці не споруджене нерухомого майна, а знаходяться тимчасова споруда, столи, стільці та торгівельні зонти. Крім того, кінцевий набувач має можливість повернути земельну ділянку територіальній громаді й отримати її в оренду для рекреаційних цілей, як це передбачають частина четверта статті 59 ЗК України та частина третя статті 85 ВК України.

71. З огляду на вказане доводи ОСОБА_3 про непропорційне втручанні держави у його право мирного володіння земельною ділянкою у межах прибережної захисної смуги є необґрунтованими.

72. Аналізуючи питання обсягу дослідження заявлених сторонами доводів по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків, зокрема суду апеляційної інстанції, щодо задоволення первісних позовних вимог та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

73. Висновки апеляційного суду, з урахуванням обставин цієї справи, не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

74. Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

75. Заява ОСОБА_3 про зупинення виконання оскарженого судового рішення до закінчення його перегляду у касаційному порядку до задоволення не підлягає, оскільки за наслідками розгляду касаційної скарги суд ухвалив цю постанову.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 10 січня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 травня

2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович