Справа № 473/3845/25
УХВАЛА

"12" вересня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Булкат М.С.,

за участю секретаря судових засідань Багрін І.А.,

розглянувши у підготовчому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області клопотання представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ

29 липня 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів в загальному розмірі 760 000 гривень.

Ухвалою суду від 30 липня 2024 року відкрито провадження по вказаній справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

12 вересня 2025 року ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_1 , подав клопоатння про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В підготовче засідання позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_1 не з`явилися, проте надали заяву про розгляд клопотання без їх участі.

В підготовче засідання відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 не з`явилися, судом відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

У клопотанні про забезпечення позову зазначено, що наприкінці 2023 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Lexus LX, який перебував у володінні відповідача.

Згідно з досягнутою домовленістю, передача транспортного засобу у власність позивача мала відбутися у січні 2024 року після повної сплати його вартості, визначеної у договорі. На виконання зобов`язань щодо придбання автомобіля, позивач ОСОБА_2 здійснив перерахування грошових коштів на користь відповідача ОСОБА_3 через систему онлайн-банкінгу на загальну суму 760 000,00 грн, що підтверджується такими платіжними інструкціями

№ TR.З62900.981.98 від 20.11.2023 р. на суму 160 000,00 грн;

№ TR.З62900.863.98 від 12.01.2024 р. на суму 100 000,00 грн;

№ 1е201Ь8сЬас911ееЬ1е502420а0001е4 від 24.01.2024 р. на суму 500 000,00 грн.

Після здійснення останнього платежу позивач звернувся до відповідача з вимогою передати йому зазначений транспортний засіб. Проте відповідач відмовився виконати умови домовленості та передати автомобіль.

У зв`язку з цим позивач вимагав повернення сплачених грошових коштів у сумі 760 000,00 грн, однак відповідач категорично відмовився їх повернути.

У зв`язку з викладеними обставинами, з метою забезпечення належного захисту своїх прав та інтересів, а також запобігання можливому відчуженню або приховуванню майна відповідачем, позивач просить суд накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , без заборони користування цим майном. Зазначений захід є необхідним для гарантування виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Суд, вивчивши доводи заяви про забезпечення позову та докази, подані на її обґрунтування, дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, юридичних осіб та інтересів держави.

Забезпечення позову це тимчасовий процесуальний інструмент, який полягає у вжитті судом заходів, спрямованих на гарантування реального та ефективного виконання майбутнього рішення суду. Такі заходи можуть полягати, зокрема, в обмеженні права розпоряджатися певним майном, забороні вчинення дій, зупиненні стягнення тощо. Як визначено в ч. 12 ст. 150 ЦПК України, до заходів забезпечення позову належить, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачу.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України, вжиті заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими вимогами. Суд має враховувати розумність, обґрунтованість і адекватність заявлених вимог, а також дотримання балансу інтересів усіх учасників справи. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову, обґрунтування необхідності його забезпечення, захід, який має бути застосований, ціну позову та інші відомості, необхідні для розгляду заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40 - 43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

При цьому, суд повинен оцінити співмірність вжитих заходів до забезпечення позову: чи відповідає обсяг обмеження можливим негативним наслідкам невиконання рішення суду, чи є вжитий захід адекватним і пропорційним до вартості позову та характеру порушеного права. Невиправдане втручання у права відповідача без достатніх підстав може бути визнане порушенням принципів справедливого судочинства та права на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовані три головні критерії допустимості та правомірності втручання у право власності, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: наявність правових підстав (законність втручання); наявність «суспільного інтересу» для застосування обмежень (легітимна мета втручання); забезпечення справедливої рівноваги (балансу) між суспільними інтересами та необхідністю дотримання основних прав особи (пропорційність втручання). Законність як критерій втручання у право власності особи вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному законодавстві, але щоб таке законодавство відповідало вимогам якості, необхідними елементами якої є, зокрема, доступність і передбачуваність. Втручання у право власності є допустимим лише в тому випадку, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного інтересу. Європейський суд з прав людини, не даючи визначення суспільного інтересу чи вичерпного переліку інтересів суспільства, задля досягнення яких держава може обмежувати право власності, формулює лише загальний підхід, зазначаючи, що поняття «суспільний інтерес» в обов`язковому порядку має тлумачитися широко, тим самим надаючи державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Незважаючи на те, що національні органи наділяються широкими рамками розсуду під час прийняття рішень щодо втручання у право власності фізичних та юридичних осіб за наявності правомірної мети в суспільних інтересах, буде вважатися порушенням ст. 1 Першого Протоколу, якщо не було забезпечено справедливої рівноваги (балансу) між вимогами суспільних інтересів та необхідністю дотримання основних прав відповідної особи принципу пропорційності, одним із важливих елементів якого є надання справедливої та обґрунтованої компенсації в разі втручання у право на мирне володіння майном.

З вищезазначених норм вбачається, що забезпечення позову має бути співмірним з самим позовом.

Водночас, у заяві про забезпечення позову не конкретизовано майно, на яке заявник просить накласти арешт, відсутні та незазначені докази, що підтверджують вартість майна, на яке пропонується накласти арешт.

Тобто, за таких обставин неможливо дійти висновку щодо співмірності забезпечення позову. А також, запобігання порушення прав інших осіб.

Таким чином, аналізуючи вищезазначене, суд приходить до висновку щодо відсутності обґрунтованих законних підстав для вжиття заходів забезпечення позову. В зв`язку з чим подана заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Суд наголошує, що позивач не позбавлений права звернутися з повторною заявою про забезпечення позову у межах тієї ж справи у випадку наявності нових обставин, зміни підстав або уточнення заявлених вимог.

Керуючись статтями 149, 150, 151, 153, 154, 258, 260 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Тімохіна Олександра Івановича про забезпечення позову - відмовити.

Відповідно до ст.ст.353-355 ЦПК України ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 днів з дня одержання позивачем її копії.

Суддя М. С. Булкат