Справа № 442/9424/21 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/811/791/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом та позовну заяву в даній справі ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолети Янівни, Дрогобицької державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно реабілітованого в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 ОСОБА_1 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову покликався на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , і його батьками були ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Його батька не стало ще у повоєнні роки, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_7 . На час смерті матері він проживав разом з нею, а після того, як поховав її, вступив у фактичне управління та утримання належного їй майна, зокрема житлового будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки після смерті матері вказаний будинок фактично перейшов у його володіння та користування, у нього не було нагальної потреби звертатися до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину. Проте він вирішив зробити порядок з документами на будинок та звернувся до нотаріуса із заявою про вступ у спадщину.

Державним нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений будинок у зв`язку із тим, що ним не подано оригіналу правовстановлюючого документа, що підтверджується постановою державного нотаріуса Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Кушніра О.І. від 27.10.2021.

Житловий будинок АДРЕСА_1 разом із відповідними прибудовами був закріплений за матір`ю з 1950 року, що підтверджуючими документами, які він подав суду.

Інших правовстановлюючих документів щодо спірного житлового будинку на даний час не збереглося, а згідно довідки КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 27.09.2021 № 589 за вищезазначеною адресою проінвентаризовано будинок садибного господарськими будівлями і спорудами, проте право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна не зареєстровано. Земельна ділянка, що знаходиться під будинком та призначена для його обслуговування, не приватизовувалась.

Оскільки він не має можливості належним чином оформити свої спадкові права на вищезазначений будинок після смерті матері ОСОБА_7 єдиним правовим способом відновлення його прав є звернення до суду з даним позовом про визнання права власності на вказаний житловий будинок.

ОСОБА_5 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 , Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів Віолети Янівни, Дрогобицької державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно реабілітованого в порядку спадкування за законом

В обґрунтування позову покликався на те, що він є членом Львівського обласного товариства політичних в`язнів і репресованих, що підтверджується відповідним посвідченням. 12 квітня 1946 року його разом із рідною сестрою ОСОБА_8 , 1922 року народження., за рішенням органів НКВС СРСР примусово виселено із належного їм житлового будинку АДРЕСА_1 на спецпоселення у Кіровську область Російської РСР (Сибір), а житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами та будівлями та усім майном, що перебувало як у будинку, так і на території будинковолодіння вилучили та конфіскували.

Дані події пов`язані з тим, що його старша сестра ОСОБА_9 , 1922 року народження, та старший брат ОСОБА_10 , 1924 року народження приймали участь в армії УПА. Брат ОСОБА_10 , псевдо «Гонта», загинув від ворожої кулі НКВД-истів 13 листопада 1947 році у селі Вацевичі (сучасна назва села Залужани) Дрогобицького району Львівської області.

Із заслання, він із сестрою ОСОБА_11 були звільнені в 1948 року, а на підставі Закону Української РСР від 17 квітня 1991 року «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» є реабілітованими з поверненням конфіскованого майна або його вартості, що підтверджується відповідною довідкою №4/5/-15899с від 11.11.1992 року, виданою Інформаційним центром Управління внутрішніх справ Львівської області (сестра реабілітована посмертно).

Так, ІНФОРМАЦІЯ_3 , сестра ОСОБА_12 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , оригінал якого знаходиться у нього як спадкоємця сестри за законом, який прийняв спадщину після її смерті, оскільки був присутнім у місці смерті сестри та приймав активну участь в організації її похорону, заяв уповноваженому нотаріальному органу протягом трьох місяців з дня відкриття спадщини після смерті сестри ОСОБА_12 про відмовлення від спадщини не подавав. Відтак на даний час він, є спадкоємцем за законом, котрий прийняв спадщину після смерті покійної ОСОБА_13 , та має право успадкувати повернене їй як реабілітованому політичному в`язню конфісковане у сестри майно - житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області.

За житловим будинком АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями, а також за прилеглою до цього будинковолодіння земельною ділянкою у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області на даний час доглядає його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак правовстановлюючих документів, через бюрократичну тяганину, тривалі хвороби та поганий стан його здоров`я йому так і не вдалося оформити на зазначена майно до цього часу, зокрема оформити спадщину на конфісковане майно у сестри.

З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями у селі Літиня Дрогобицького району Львівської області після смерті сестри ОСОБА_12 від його імені його сином на підставі нотаріально посвідченої довіреності надіслано рекомендованим листом приватному нотаріусу Дрогобицького районного нотаріального округу Петрів В.Я. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, на даний час у нього виникли об`єктивні перешкоди в отриманні у приватного нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті покійної сестри - спадкодавця ОСОБА_12 , яке було конфісковано у неї та посмертно повернуто їй як реабілітованій особі, оскільки приватним нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на це спадкове майно.

Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 29 грудня 2021 року ухвалено судове рішення, яким заявлені ним позовні вимоги задоволено у повному обсязі, а саме: визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті сестри, ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проте, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2021 року у вищевказаній справі оскаржив в апеляційному порядку як особа, яка не приймала у часті в розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 .

Львівський апеляційний суд за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2021 року у цивільній справі №442/9001/21 прийняв постанову, якою скасував рішення суду першої інстанції та відмовив йому у задоволенні заявленого ним позову в повному обсязі.

З огляду на такі обставини, він змушений звернутись до суду з даною позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог про визнаним права власності на спадкове майно реабілітованого в порядку спадкування за законом.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_5 , ОСОБА_1 оскаржили таке в апеляційному порядку.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на те, що судом не взято до уваги те, що згідно з Рішенням Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Дрогобицької районної ради Львівської області N?633 від 20.04.2005 року гр. ОСОБА_5 відмовлено у поверненні конфіскованого в його сім?ї будинку в с. Літиня, у зв?язку з тим, що даний будинок рішенням Меденицького райвиконкому від 13.12.1949 р. був переданий переселенцю з Польщі ОСОБА_7 , взамін майна залишеного даною сім`єю в Польщі.

Вважає, що ним надано належні та допустимі докази того, що він вступив управління та володіння спірним майном.

Просить рішення суду в частині відмови в задоволенні його позову скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 покликається на те, що факт належного прийняття ним спадщини після смерті сестри ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Літиня Дрогобицького району Львівської області, підтверджується наявними у нього оригіналом свідоцтва про смерть сестри ОСОБА_11 та іншими письмовими документами, що містяться у матеріалах справи, а також відсутністю з часу смерті сестри до цього часу будь-яких претензій інших фізичних осіб як спадкоємців, які б мали намір претендувати на належне сестрі спадкове майно.

Також звертає увагу суду на те, що уповноваженим на те органом - Дрогобицькою районною радою народних депутатів ще у 1993р. визнано право посмертно реабілітованої сестри ОСОБА_12 , 1922р.н. на спірне майно, та доручено державній нотаріальній конторі видати йому свідоцтво на таке майно як спадкоємцю сестри, , однак, у зв?язку із тривалими захворюваннями та з інших підстав, він не зміг фізично у належний спосіб швидше оформити свої спадкові права на батьківський житловий будинок АДРЕСА_1 , з якого його ще маленького разом із сестрою ОСОБА_11 протиправно виселено за рішенням органів НКВС СРСР ще у квітні місяці 1946р.

Просить рішення суду в частині відмови в задоволенні його позову скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на підтримання його апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_5 , пояснення третьої особи ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_5 та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, про те, що спадкове майно перебувало у власності його матері ОСОБА_7 та що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно реабілітованого в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не скористався своїм правом на можливість повернення реабілітованому конфіскованого майна чи його вартості, як це передбачено Законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 позивач за первісним позовом, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , і його батьками були - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого повторно серії НОМЕР_2 від 28.02.1968.

ОСОБА_5 позивач за зустрічним позовом, разом із своєю сестрою ОСОБА_11 1946 року були виселені НКВДистами у Сибір, і у 1948 році він з сестрою повернувся на Україну.

Згідно архівної довідки Львівської обласної державної адміністрації ОСОБА_7 , разом із членами сім`ї ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_1 та ОСОБА_17 у 1946 році була переселена у Львівську обл. з республіки Польща, при переселенні ними було залишено господарське майно, яке складалось з житлового будинку 250 м3, землі -5га, вартість залишеного майна 1852 крб.

Батько ОСОБА_1 помер у повоєнні роки, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати, ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_3 від 23.07.1981.

Матеріалами справи підтверджується те, що житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими спорудами та будівлями по АДРЕСА_1 , рішенням Меденицького райвиконкому від 13 грудня 1949 року був переданий переселенцю з Польщі ОСОБА_7 матері ОСОБА_1 , що стверджується довідкою Меденицького райфінвідділу від 5 березня 1950 року.

Крім того, згідно архівної довідки з Державного архіву Львівської області від 12.03.2001 року ОСОБА_7 разом з п`ятьма своїми дітьми залишила на території Польщі господарське майно, зокрема житловий будинок ще більшої площі.

З довідки №523 від 03 листопада 2021 року, виданої виконавчим комітетом Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області ОСОБА_1 , 1941 р.н. безпосередньо перед смертю ОСОБА_7 проживав разом з нею в АДРЕСА_1 та взяв майно спадкодавця, а саме підтримував в належному стані житловий будинок з прибудовами, що знаходяться АДРЕСА_1 .

Постановою державного нотаріуса Першої дрогобицької державної нотаріальної контори Кушніра О.І. від 27.10.2021 ОСОБА_18 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений будинок у зв`язку із тим, що ним не подано оригіналу правовстановлюючого документа.

Постановою приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Петрів В.Я. 15.11.2021 було відмовлено ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його сестри ОСОБА_13 у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок в АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки, яка видана у вигляді інформації Меденицькою селищною радою Дрогобицького району Львівської області вбачається, що згідно записів по господарських книг Літинської сільської ради, житловий будинок по АДРЕСА_1 , до дня смерті ОСОБА_7 , яка склалася ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував у її користуванні на правах оренди.

Згідно абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема ЦК УРСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 р.

Оскільки ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то до даних правовідносин слід застосувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) в редакції, чинній на час смерті, а також норми Цивільного кодексу Української РСР 1922 року.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст. 525 ЦК УРСР (1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.03.2020 року у справі № 305/235/17 ВС, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово- експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не надано суду належних доказів щодо вступу в управління та володіння майном, як то довідок державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що ОСОБА_1 в подальшому після відкриття спадщини сплачував податки, зокрема, земельний, чи оформляв договори на отримання комунальних послуг, та доказів їх оплати із зазначенням конкретного часу, матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 своїми діями не підтвердив прийняття спадщини, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, доказів, які б свідчили, що він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, не надав.

Крім того, ОСОБА_1 не представив суду належних та допустимих доказів, про те, що спадкове майно перебувало у власності його матері ОСОБА_7 , оскільки спірне майно перебувало у її користуванні на правах оренди.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно реабілітованого в порядку спадкування за законом, то слід вказати наступне.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особо довідки про реабілітацію згідно з цим Законом.

Відповідно до ч. 3 п. 9 Постанови Верховної Ради України «Про тлумачення закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» в редакції 2015 року конфісковані будинки не можуть бути повернуті реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані. Можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин: правомочного проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб (дитячих закладів, лікарень тощо). Не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані. В разі неможливості повернення будівель чи майна у натурі реабілітованому (його спадкоємцям першої черги) їх вартість відшкодовується установами, організаціями та їх правонаступниками громадянам та їх спадкоємцям, а якщо ці фізичні та юридичні особи та їх правонаступники невідомі - фінансовими органами з коштів місцевого бюджету у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно листів про надання інформації, які поступили з архівного відділу Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області від 31.12.2024 за № 3.7/22, Дрогобицької районної військової адміністрації № 53-01-33/60/0/2/-25 від 21.01.2025 про те, що у протоколах засідань комісії з поновлення прав реабілітованих Дрогобицької районної ради і документах до них за 1991-1997 роки, що є на зберіганні в архівному відділі Дрогобицької райдержадміністрації у фонді Дрогобицької районної ради Львівської області, немає інформації про розгляд заяви ОСОБА_5 та виплати коштів за конфісковане майно та будівлі.

Відтак ОСОБА_5 не скористався своїм правом на можливість повернення реабілітованому конфіскованого майна чи його вартості, як це передбачено Законом, знаючи, що він підпадає під дію Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Також судом першої інстанції вірно не взято до уваги довідку Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області за № 544 від 15.11.2021, згідно якої ОСОБА_5 був присутнім у місці відкриття спадщини у зв`язку із смертю рідної сестри ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Літиня Дрогобицького району Львівської області, оскільки вказана довідка була складена через 69 років після смерті ОСОБА_9 та не містить достовірну інформацію з приводу інформації наданої в ній.

Колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянтів іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання апеляційного суду до прийняття іншого рішення.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтами до апеляційних скарг та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У справі, яка розглядається, судом не допущено порушення норм процесуального права, які б могли слугувати підставою для скасування рішення суду, ухваленого за результатами її розгляду. Сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення заявниками норм закону.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.