К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року місто Київ

справа № 760/20817/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/11410/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Сороки Мирослави Леонідівни, представника ОСОБА_2 адвоката Понька Руслана Віталійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення способів спілкування з дітьми,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей.

Позов мотивовано тим, що 25 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася друга донька - ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що родина фактично проживала та проживає у житловому будинку, який належить її матері - ОСОБА_4 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що останні п`ять років відносини між сторонами були досить напруженими та навіть конфліктними. Приблизно з січня 2021 року шлюбні відносини між нею та ОСОБА_2 припинились у зв`язку з постійним вчиненням психологічного, фізичного насильства та погроз з боку останнього.

ОСОБА_1 зазначає, що після оголошення воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року, 09 березня 2022 року турбуючись про безпеку власних дітей вона разом з двома дітьми виїхала через кордон з Молдовою до Європи.

У Братиславі (Словацька республіка) вона з дітьми отримала тимчасовий прихисток та тимчасове житло.

Згодом, після свого виїзду за межі України, позивач дізналася про те, що і ОСОБА_2 також виїхав з України.

Після приїзду до Словаччини позивач зі своє матір`ю орендували будинок для них із дітьми, у якому тимчасово проживав і ОСОБА_2 . Проте, через постійні конфлікти з ним, позивачка з дітьми змушена була переїхати до квартири, яку їм було надано у Словацькій республіці.

Через нестерпну поведінку відповідача вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, і 06 грудня 2022 року Печерським районним судом міста Києва її позов було задоволено.

Увесь час відповідач мав можливість безперешкодного спілкування з дітьми, проте старша донька ОСОБА_5 , будучи очевидцем агресивної поведінки батька не виявляла бажання спілкуватися, але молодшу, ОСОБА_6 , відповідачеві вдалося переконати обманним шляхом поїхати з ним на море.

Так, 15 липня 2023 року відповідач та ОСОБА_6 (молодша дитина) вилетіли в Марбелью (Іспанія). Позивачка зазначає, що вона погодилась на виїзд дитини з батьком на море, розраховуючи на те, що через місяць, як він пообіцяв, а саме до 15 серпня 2023 року він поверне дитину до її тимчасового місця проживання в м. Братислава.

Натомість, на день звернення до суду з позовом ОСОБА_2 не повернув дитину матері ані до її тимчасового місця проживання, ані до місця її постійного проживання в Україні.

Таким чином, як стверджує позивач, між сторонами існує спір щодо місця проживання дітей, оскільки батько шляхом обману утримував молодшу доньку та намагався забрати дітей у матері.

Позивачка стверджує, що відповідач не дбає про інтереси та потреби дітей, не покриває витрати на дітей, не купує продукти харчування, одяг. Позивачка купує все необхідне дітям самостійно.

Фактичні обставини справи, на думку позивачки, дають підстави стверджувати, що проживання дітей чи дитини з відповідачем, не відповідатиме їх інтересам, оскільки він неодноразово вчиняв протиправні дії, які мають ознаки домашнього насильства, а також дії направлені на обмеження спілкування дітей з матір`ю, залякування матері, спричиняв матері тілесні ушкодження та погрожував вбивством. Відповідачем не здійснюється утримання дітей, він не працює, ним не забезпечується дітям медична допомога, не забезпечується розвиток та належне вихованням. Зазначене у сукупності може негативно вплинути на психоемоційний стан дітей.

У свою чергу позивачка стверджує, що вона протягом всього життя дітей завжди була поряд з ними, діти психологічно прив`язані саме до неї.

Посилаючись на вищезазначене, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання дітей саме з нею, а також, враховуючи, що станом на момент подання позову молодша дитина утримувалася відповідачем понад строки, погоджені позивачкою, просила відібрати у відповідача дочку ОСОБА_3 та повернути її матері.

У квітні 2024 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 , який був прийнятий до розгляду спільно з первісним.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що станом на день його подання обидві дочки проживають разом з ОСОБА_1 , і він не заперечує проти визначення місця їх проживання разом з нею.

Водночас, зазначив, що мати дітей чинить йому перешкоди у спілкування з ними. Зазначив, що він намагався врегулювати в позасудовому порядку питання щодо способів його участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними, але такі пропозиції ОСОБА_1 залишені без уваги.

У зв`язку із непослідовною поведінкою ОСОБА_1 та повідомленням нею недостовірної інформації щодо взаємовідносин ОСОБА_2 з дітьми і щодо його участі у вихованні та утриманні дітей, з метою захисту права ОСОБА_2 на особисту участь у вихованні його дітей та забезпечення дотримання найкращих їх інтересів, він просить зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкуванні з дітьми, а також встановити йому спосіб участі у спілкуванні з дітьми таким чином, щоб він щорічно мав змогу спільно перебувати з ними протягом двох місяців на рік.

03 травня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про залишення без розгляду її позовної вимоги про відібрання дитини у ОСОБА_2 , яка була задоволена ухвалою суду від 12 липня 2024 року.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено наступні способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 :

- спілкування батька з дітьми за допомогою відеозв`язку з використанням технічних засобів та програмного забезпечення (Zoom, Viber, Whatsapp, Telegram, Skype тощо) кожної першої та третьої неділі місяця протягом 60 хвилин з 19:00 години до 20:00 години за київським часом, обов`язок з технічної організації якого зі сторони дітей покладено на ОСОБА_1 ;

- передбачити щорічний спільний відпочинок дітей з батьком тривалістю 21 календарний день поспіль влітку у вільний від навчання час за попередньою домовленістю з матір`ю дитини;

- передбачити щорічний спільний відпочинок дітей з батьком тривалістю 7 календарних днів поспіль взимку у вільний від навчання час за попередньою домовленістю з матір`ю дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Сорока М.Л. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції прийнято до розгляду зустрічний позов з порушенням строку, оскільки провадження у справі відкрито 13 вересня 2023 року, строк для звернення із зустрічним позовом встановлено 15 днів, а з зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся 05 квітня 2024 року. При цьому, жодних клопотань про продовження процесуальних строків не подавалося. Також зазначає, що суд прийняв зустрічну позовну заяву, яка не містить посилань на докази, якими обгрунтовувалися заявлені зустрічні вимоги.

Вказує, що стороною позивача за первісним позовом надано низку доказів того, що вимоги батька дітей за зустрічним позовом щодо визначення способів спілкування його з дітьми є такими, що протирічать інтересам дітей. Однак, суд першої інстанції не надав їм жодної правової оцінки та не урахував думку дітей.

Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що матір дітей будь-коли обмежувала спілкування дітей з батьком, а не бажання дітей спілкуватися з батьком є наслідком його дій. Думка дітей щодо небажання їх спілкуватися з батьком, викладена у висновках Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 27 грудня 2023 року та від 25 вересня 2024 року № 34.

Крім того, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що батьком створено належні умови для того, щоб перебування дітей під час таких спільних щорічних канікул було безпечним для них, відповідало їх потребам.

Вважає, що наявними у справі доказами підтверджується, що зобов`язання проведення щорічно сумарно 28 днів на рік є такими, що можуть поставити під загрозу психологічне та фізичне здоров`я дітей, а у найгіршому випадку їх життя.

Зауважує, що права батька щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини, тому насамперед, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батька.

Не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою звернувся представник ОСОБА_2 адвокат Понько Р.В., в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Скаржник неодноразово наголошував на наявності конфлікту між сторонами, на тому, що відповідачем чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми. Позивачем за первісним позовом не доведено, що спілкування дітей із батьком перешкоджає нормальному розвиткові дітей, що є виключною підставою для обмеження його прав, а заперечення матері проти спілкування батька із дітьми обгрунтовується небажанням самих дітей. Звертає увагу, що доводи ОСОБА_1 про небажання дітей спілкуватися із батьком є її суб`єктивним твердженням. За таких обставин, вважає, що відмова у задоволенні вимог про зобов`язання матері не чинити перешкод у спілкуванні з дітьми, а також організація відпочинку дітей лише за попередньою домовленістю із матір`ю дітей суттєво обмежують права ОСОБА_2 та створюють передумови для неефективності захисту прав батька судовим рішенням.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Сорока М.Л. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , посилаючись на те, що її доводи є безпідставними та суперечать інтересам дітей. Зауважувала, що батько дітей має борг по сплаті аліментів, що є підтвердженням того, що ОСОБА_2 не має наміру приймати участь у вихованні дітей, виконувати свої батьківські обов`язки, що в тому числі пов`язані з утриманням дітей шляхом регулярної сплати аліментів.

Представник ОСОБА_2 адвокат Понько Р.В. у відзиві на апеляційну скаргу просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , посилаючись на те, що доводи викладені у ній є безпідставними та свідчать про небажання матері допускати батька до дітей.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Сорока М.Л. підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити її апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_2 - Понько Р.В. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 25 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, і від цього шлюбу у них народилися дві доньки:

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1073;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , видане Печерським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2684.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Фактичним місцем проживання ОСОБА_1 та дітей в Україні є приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

З початком повномасштабної збройної агресії Російської Федерації по відношенню до України, ОСОБА_1 з дітьми, а також і ОСОБА_2 , залишили територію України і тимчасово проживають за її межами.

Протягом тривалого часу між сторонами існують конфліктні відносини, у зв`язку з чим вони не проживають разом.

Спільні діти сторін залишилися проживати разом з матір`ю.

На момент подання позову між сторонами був наявний спір з приводу місця поживання малолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .

Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 27.12.2023 доцільним є визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Під час підготовчого засідання представник ОСОБА_2 подав заяву про визнання вимог про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову, і апеляційні скарги не містить доводів щодо незаконності рішення в цій частині.

Щодо вимог зустрічного позову

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема, він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Батько та мати мають рівні права та обов`язки і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити виключно з інтересів дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Встановлено, що між сторонами існує конфлікт щодо визначення способу участі батька у спілкуванні з доньками та їх вихованні.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 просив встановити йому для участі у вихованні та спілкуванні з дітьми такий спосіб участі - щорічно спільно перебувати з дітьми два місяці протягом року.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги, виходив з того, що між батьками наявні конфліктні стосунки, які, ймовірно, відображаються на негативному ставленні дітей до батька, з огляду на те, що вони проживають разом з матір`ю, а тому, природньо, у конфлікті приймають сторону матері.

Станом на день розгляду справи і ОСОБА_1 з дітьми, і ОСОБА_2 тимчасово проживають за межами України, і визначення чіткого графіку побачень батька з дітьми неможливе з огляду на логістичні проблеми та інші особливості, пов`язані з проживанням сторін в різних країнах.

З урахуванням кількості та тривалості шкільних канікул, суд вважав можливим передбачити щорічний спільний відпочинок дітей з батьком тривалістю 21 календарний день поспіль влітку у вільний від навчання час за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, а також передбачити щорічний спільний відпочинок дітей з батьком тривалістю 7 календарних днів поспіль взимку у вільний від навчання час за попередньою домовленістю з матір`ю дитини.

Крім того, з метою забезпечення безперервного підтримання зв`язку батька з дітьми, суд вважав необхідним передбачити їх спілкування за допомогою відеозв`язку з використанням технічних засобів та програмного забезпечення (Zoom, Viber, Whatsapp, Telegram, Skype тощо) кожної першої та третьої неділі місяця протягом 60 хвилин з 19:00 години до 20:00 години за київським часом, обов`язок з технічної організації якого зі сторони дітей покласти на ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на встановлені обставини справи, характер стосунків, які склались між батьками дітей, вік дітей, а також принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дітьми та участь у їх вихованні, бажання батька брати участь у вихованні доньок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні дітей та у вільному спілкуванні з ними, оскільки належних і допустимих доказів того, що відповідач фактично перешкоджає цьому він не надав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вимоги батька про участь у спілкуванні з дітьми є такими, що протирічать інтересам дітей, колегія суддів вважає безпідставними та спрямовані на позбавлення дітей та батька на спілкування один з одним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що наявними у справі доказами підтверджується, що зобов`язання проведення щорічно сумарно 28 днів на рік є такими, що можуть поставити під загрозу психологічне та фізичне здоров`я дітей, а у найгіршому випадку їх життя, колегія суддів відхиляє, оскільки грунтуються на припущеннях. Доказів того, що батько несе загрозу життю та здоров'ю дітей матеріали справи не містять.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що спільний відпочинок батька з дітьми влітку та взимку можливий лише за згодою дітей, що буде забезпечувати якнайкращі інтереси дітей.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Понька Р.В. слід залишити без задоволення, оскільки її доводи не спростовують висновків суду, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сороки М.Л. слід задовольнити частково, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року в частині визначення способів участі ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми необхідно змінити, зазначивши, що спільний відпочинок дітей з батьком влітку та взимку можливий за згодою дітей.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Понька Руслана Віталійовича - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сороки Мирослави Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року в частині визначення способів участі ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми змінити, зазначивши, що спільний відпочинок дітей з батьком влітку та взимку можливий за згодою дітей.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: