Справа № 643/6294/24
Провадження № 2/643/450/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Броницької М.В.,

за участю секретаря судового засідання Семергей І.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

третьої особи ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 в режимі відеоконференції,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання недійсним удаваного правочину, вчиненого під впливом обману. Третьою особі по справі виступає дружина позивача ОСОБА_3 . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що був вимушений 27.12.2021 укласти договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою, за реєстровим номером 1506, та Іпотечний договір від 27.12.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М., за реєстровим номером 1507, оскільки лише за такої умови відповідач повернула документи на квартиру померлої особи ОСОБА_6 , яка являється родичкою позивача та за якою спільно здійснювали побутовий догляд позивач зі своєю дружиною та відповідач зі своїм чоловіком. Зазначені договори мали бути свого роду гарантією отримання відповідачем своєї частки в квартирі ОСОБА_6 , оскільки згідно заповіту останньої все своє майно вона заповідала сторонам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках. В результаті укладення договору позики, відповідач повернула правовстановлюючі документи. За оспорюваними договорами позики позивач нібито позичив у відповідача грошові кошти у сумі 327 360,00 грн під заставу власної квартири за адресою АДРЕСА_1 . Відтак позивач зміг 29.12.2021 оформити договір довічного утримання (догляду) за ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д., за реєстровим номером 1103, відповідно до умов котрого ОСОБА_6 як відчужувач передала у власність ОСОБА_1 як набувача квартиру АДРЕСА_2 . В серпні 2022 після смерті ОСОБА_6 позивач продав квартиру та намагався передати відповідну частину коштів відповідачу. Проте відповідач ігнорувала звернення позивача, що останній пов`язує з тим, що в результаті бойових дій квартира в Салтівському районі міста значно знизилася в ціні і відповідача цікавила більше передана в іпотеку квартира в Індустріальному районі міста.

Третя особа ОСОБА_3 через канцелярію суду 06.08.2024 подала письмові пояснення, в яких зазначила, що позивач підписав договір позики під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки 26.11.2021 стало відомо, що документи на квартиру ОСОБА_6 вибули з володіння власника поза її волею.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2025 цивільна справа № 643/6294/24 надійшла в провадження судді Броницької М.В.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 21.08.2021 цивільна справа прийнята суддею до провадження, призначено дату підготовчого судового засідання, викликано сторони.

11.09.2024 через канцелярію суду надійшли пояснення відповідача, у яких відповідач просила суд закрити підготовче провадження, справу розглядати за її відсутності, оскільки вона знаходиться поза межами міста Харкова, в позові просила відмовити.

В обґрунтування своєї позиції зазначила, що на її думку у справі відсутній предмет спору, постанов Харківського апеляційного суду від 27.02.2024 у справі № 644/2302/22, яка набрала законної сили, у зв`язку з тим, що ухвалою Верховного Суду від 12.04.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження. Відтак вважає, що Верховний Суд підтвердив обставину укладення договору позики грошей від 27.12.2021. Просила суд зважити, що відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 82 ЦК України, обставини, які визнаються учасниками справи, як і обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідач звернула увагу, що в провадженні Московського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа № 643/12650/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та процентів у зв`язку із заборгованістю за договором позики від 27.12.2021.

05.11.2025 через канцелярію суду надійшла заява представника позивача - адвоката Бондаренка О.С. про зміну підстав позову, відповідно до якої просив визнати недійсним договір позики від 27.12.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М., за реєстровим номером 1506, як правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2024 за клопотанням представника позивача від Головного управління Державної податкової служби у Харківській області витребувано відомості про доходи відповідача за період з 01.01.2021 по 01.06.2024; витребувати від Четвертого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління міністерств повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану щодо укладення шлюбу відповідача; витребувано від КМП міської поліклініки № 6 ХМР інформацію про динаміку погіршення стану здоров`я ОСОБА_6 з жовтня 2021 по лютий 2022; явку відповідача визнано обов`язковою.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.01.2025 в підготовчому судовому засідання відмовлено у задоволені клопотань відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження, про недопущення зловживання процесуальними правами, про розгляд справи за відсутності відповідача, про витребування доказів, про призначення експертизи. Клопотання були доведені до відома учасників судового засідання суддею-доповідачем по причині неявки відповідача в судове засідання для заявлення поданих суду клопотань, їх аргументування та підтвердження за необхідності доказами.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.01.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 10.03.2025 задоволено заяву відповідача про участь у судовому засіданні, призначеному на 11.03.2025, у режимі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 18.03.2025 задоволено заяву відповідача про участь у судовому засіданні, призначеному на 21.03.2025, у режимі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 08.04.2025 задоволено заяву відповідача про участь у судовому засіданні, призначеному на 11.04.2025, у режимі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

За час розгляду справи Московський районний суд м. Харкова відповідно до визначеної законом процедури було перейменовано на Салтівський районний суд міста Харкова.

Ухвалою судді Салтівського районного суду м. Харкова від 12.06.2025 задоволено заяву відповідача про участь у судовому засіданні, призначеному на 17.06.2025, у режимі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою судді Салтівського районного суду м. Харкова від 07.07.2025 задоволено заяву відповідача про участь у судовому засіданні, призначеному на 09.07.2025, у режимі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою судді Салтівського районного суду м. Харкова від 16.07.2025 задоволено заяву відповідача про участь у судових засіданнях у режимі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 02.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_4 про зупинення провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом тяжкої обставини.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задоволити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, просили в позові відмовити.

Третя особа в судовому засіданні виклала позицію, тотожну викладеній у своїх письмових поясненнях.

У судовому засіданні дали свої показання свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Так ОСОБА_7 надав показання, відповідно до яких він з дитинства до повноліття проживав зі своїми батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Сусідів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , знає особисто так як ті були частими гостями в помешканні його батьків. Крім того, його батьки разом з подружжям ОСОБА_9 здійснювало догляд за двоюрідною тіткою його батька ОСОБА_6 . На початку листопада 2021 до них в квартиру прийшов чоловік відповідачки ОСОБА_12 та повідомив, що має проблеми фінансового характеру у зв`язку з відкритими щодо нього виконавчими провадженнями, а тому хотів би пришвидшити момент отримання грошових коштів в спосіб укладення договору дарування квартири. Можливо по тій причині відповідач ОСОБА_13 з кінця 2021, маючи доступ до квартири ОСОБА_6 , почала утримувати в себе оригінали правовстановлюючих документів на квартиру ОСОБА_6 . Зі слів свідка, ОСОБА_13 запропонувала батькам два варіанти договорів на розсуд його батька ОСОБА_1 , але при обов`язковому забезпеченні її частки в майні. Свідок повідомив, що перебуваючи у сусідній кімнаті, чув як подружжя ОСОБА_9 повідомило його батькові ОСОБА_1 , що якщо той відмовиться від укладення договору позики, буде укладено договір дарування квартири ОСОБА_6 . На запитання відповідача щодо мети укладення договору позики, надав відповідь що такий було укладено під тиском обставин.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив суду, що до 2023 проживав в квартирі зі своїми батьками. Подружжя ОСОБА_9 приходили до них додому. У листопаді 2021 чоловік відповідачки ОСОБА_14 запропонував з метою отримання частки у майні - квартирі ОСОБА_6 - укласти договір дарування. З цією метою документи на квартиру ОСОБА_6 в останньої було без її відома вилучено. Відтак заради того, щоб повернути документи, побоюючись укладення договору дарування квартири, його батько погодився на укладення договору позики.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі, визначеного ст. 12 ЦПК України, та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормою ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши кожен наявний у матеріалах справи доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності, а усі докази в сукупності та взаємозв`язку - на предмет їх достатності, суд встановив відповідні обставини, які вказують на характер правовідносин між сторонами в сфері правочинів, врегульованих відповідними нормами цивільного закону, котрі підлягають застосуванню.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Також, аналізуючи підстави визнання недійсним правочину за ст.ст. 229-233 ЦК України, слід дійти висновку про те, що оспорювати дійсність такого правочину належить виключно стороні такого оспорюваного правочину.

Позивач є стороною оспорюваного правочину, отже має право на його оспорювання, обравши спосіб захисту, визначений п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України.

За правилами частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Нормою ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 в справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Як зазначив ВСУ у постанові від 21.12.2016 у справі № 6-2766цс16 правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 29.03.2021 у справі № 369/13272/18-ц підтримав висновки ВСУ, зазначивши наступне. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 14.11.2024 у справі № 751/1044/23, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передання грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 463/9914/20). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в статті 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 233 ЦК України унормовані правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. За приписами наведеної норми правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Верховний Суд виходить з того, що ознаками правочину, який підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (зокрема, реалізація за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК України необхідна обов`язкова наявність двох умов у сукупності: тяжких обставин і вкрай невигідних умов вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладення саме з метою усунення обставин).

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, котрі мають такий вплив на особу, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Судом встановлено, що 27.12.2021 між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_4 як позикодавцем укладено Договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М. за реєстровим номером 1506 (том 1, а.с. 37-38). Відповідно до написаного в договорі, позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 327 360,00 грн строком на один рік з можливістю дострокового повернення. З метою забезпечення виконання умов цього договору між ОСОБА_1 як іпотекодавцем та ОСОБА_4 як іпотекодержателем 27.12.2021 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М. за реєстровим номером 1507 (том 1, а.с. 39-45). Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку належне іпотекодавцю на праві приватної власності нерухоме майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. (п.п. 98-103).

Встановлено, що після укладення цих договорів позики та іпотеки відповідач повернула документи на квартиру АДРЕСА_2 , власницею якої виступала родичка позивача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні не встановлено жодної логічної мети укладення договору позики грошей. Жодна із сторін, третя особа, жоден свідок не повідомили про потребу позичальника в грошових коштах для якоїсь конкретної мети, як-то: навчання дітей, лікування, придбання майна, послуг, замовлення робіт тощо. Суду не надано жодного доказу покращення майнового становища позивача після укладення договору позики.

Згідно відповіді на запит від 11.12.2024 № 2040-2024-0009549, наданої Головним управлінням ДПС у Харківській області при супровідному листі від 13.12.2024 № 25544/5/20-40-12-03-09, про доходи відповідача за період з І кварталу 2021 по ІІІ квартал 2024, суд отримав інформацію про рівень доходів відповідача за вказаний період (том 3, а.с. 86-88). Суд позбавлений можливості надати оцінку цьому документу в якості джерела доказу, оскільки за 2021, тобто рік, в ІV-му кварталі якого був укладений договір позики грошей, у відповіді на запит відсутня інформація про доходи.

Судом встановлено, що відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого про запис в картці за 18.02.2022, за останні шість місяців загальний стан ОСОБА_6 значно погіршився (том 3, а.с. 73).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Нормами ст. 77 ЦПК України встановлено процесуальний алгоритм, відповідно до якого належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно норми ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

На підставі наведеного, суд відмовив у клопотанні позивача про витребування особистого блокнота відповідача та не взяв до уваги флеш-носії, надані відповідачем, з записами на них, оскільки не отримав інформації про дотримання процедури копіювання та відтворення зафіксованої на носіях інформації, а також обґрунтування того, що зафіксовані на носіях відомості стосуються предмета спору.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі № 201/11458/20, та обставина, що почеркознавча експертиза проведена не за ухвалою суду у справі, що переглядається, не є підставою вважати її недопустимим доказом, оскільки особа, котра проводила цю експертизу, є атестованим судовим експертом, обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтями 384, 385 КК України, сам висновок є в достатній мірі інформативним щодо предмета доказування, а отже є допустимим письмовим доказом у справі, який слід оцінити у сукупності із іншими доказами у справі.

Водночас, дослідивши надану копію висновку експерта № 1-11/08 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, відповідно до якої рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_4 від 27.12.2021 та 08.01.2022 підтверджують факт отримання останньою коштів, суд вважає, що даний письмовий доказ не стосується предмета спору, тому суд оцінює цей доказ критично (том 1, а.с. 76-93).

Суд повністю погоджується з доводами відповідача щодо підтвердженості обставини укладення договору позики грошей 27.12.2021, її доводами про те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, адже лише укладений договір може бути визнаний недійсним.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2024 по справі № 204/8017/17 сформувала правовий висновок, відповідно до якого неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин. Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин. Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин. Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

Як встановлено судом, в результаті повернення правовстановлюючих документів в розпорядження власника в подальшому, а саме - 29.12.2021 між ОСОБА_6 як відчужувачем, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 як набувачем було укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д., за реєстровим номером 1102 (том 1, а.с. 46).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, актовий запис про смерть № 377 відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Світловодським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 21.04.2022 серія НОМЕР_1 (том 1, а.с. 48).

Встановлено, що 15.08.2022 після смерті ОСОБА_6 позивач ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_2 , про що укладено нотаріально посвідчений договір (том 3, а.с. 161). Згідно пояснень позивача останній намагався передати відповідну частину коштів відповідачу, оскільки в свій час відповідно до заповіту померлої, посвідченого 12.10.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Парфенковою І.В., за реєстровим номером 1544, квартира АДРЕСА_2 заповідалася позивачу і відповідачу в рівних частках (том 1, а.с. 35). Позивач надав суду пояснення, що відповідач та її чоловік ігнорували звернення позивача, що останній може пояснити тим, що в результаті ворожих обстрілів міста Харкова квартира в Салтівському районі міста значно знизилася в ціні і відповідача цікавила більше передана в іпотеку квартира в Індустріальному районі міста.

При розгляді матеріалів цивільної справи, оцінці доказів та формування висновків судом враховано правовий висновок Верховного Суду у постанові від 14.08.2024 у справі № 504/112/22, відповідно до якого однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

В контексті оцінки добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин застосуванню підлягає Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20), яким визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Аналогічно у справі "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Так суд не вважає за необхідне надавати оцінку доводам відповідача щодо не підтвердження, на її думку, факту родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , оскільки норми ст. 746 ЦК України не вимагають наявності у сторін договору довічного утримання родинних зв`язків, а натомість визначають, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я, набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

За результатами судового розгляду даної цивільної справи судом встановлено наявність сукупності двох умов: тяжких обставин і вкрай невигідних умов вчинення правочину, а також причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладення саме з метою усунення обставин). Так, ОСОБА_1 уклав зі ОСОБА_4 договір позики з метою повернення в розпорядження ОСОБА_6 , яка в силу віку хворіла, і здоров`я котрої погіршувалося з кожним днем, правовстановлюючих документів на належну їй квартиру. Після укладення договору позики правовстановлюючі документи було повернуто в розпорядження власниці, в зв`язку з чим змогло відбутися укладення договору довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, заслухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, заслухавши показання свідків, надавши оцінку кожному доказу зокрема та усім доказам в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги спрямовані на захист та відновлення позивачем свого порушеного права та законного інтересу, кожен аргумент знаходить своє підтвердження наявними в матеріалах доказами, докази узгоджуються між собою як логічно так і в темпоральній хронології, доводи позивача не спростовуються аргументами та доказами відповідача, а відтак позов підлягає задоволенню.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог та стягує з відповідача в користь позивача сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 81, 89, 141, 223, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір позики, укладений 27.12.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мисочкою Д.М., за реєстровим номером 1506.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений за подання позовної заяви судовий збір в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_3 , АДРЕСА_5 .

Повне рішення складено 11.09.2025.

Суддя М.В. Броницька