ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 367/3562/17

провадження № 61-15256св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області, у складі судді Шестопалової Я. В., від 09 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., від 08 жовтня

2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У травні 2017 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

2. Позовна заява мотивована тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1922/25-5 ОСОБА_2 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

3. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ № 903389 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:042:0008, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

4. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 липня 2009 року, вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_3 , який у свою чергу 15 жовтня 2010 року відчужив її на користь ОСОБА_1 .

5. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня

2013 року у справі № 367/4067/13-ц визнано недійсними рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1922/25-5 та державний акт серії ЯЖ № 903389.

6. Вказаним рішенням суду встановлено, що Коцюбинська селищна рада, приймаючи рішення про передачу земельної ділянки у власність першому набувачу, перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування.

7. На цей час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський».

8. Посилаючись на викладене, прокурор просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку, площею 0,15 га, з кадастровим номером :01:042:0008.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

9. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого

2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 08 жовтня 2024 року, у задоволенні позову прокурора відмовлено.

10. Суди попередніх інстанцій вважали, що вимога прокурора про витребування спірної земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку природно-заповідного фонду. У цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб повернення земельної ділянки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. У касаційній перший заступник керівника Київської обласної прокуратури просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12. 15 листопада 2024 року перший заступник керівника Київської обласної прокуратури подав касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року

13. Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи № 367/3562/17, які у грудні 2024 року надійшли до Верховного Суду.

14. Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

15. Підставою касаційного оскарження судових рішень прокурор зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 07 листопада 2018 року у справі

№ 488/5027/14, від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 12 червня 2019 року у справі

№ 487/10128/14, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16, від 22 жовтня 2019 року у справі

№ 923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 367/4137/16, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3455/17, від 29 січня 2019 року у справі

№ 911/3570/17, від 29 січня 2019 року у справі № 911/3572/17, від 29 січня

2019 року у справі № 911/3447/17, від 29 січня 2019 року у справі

№ 911/3312/17, від 27 березня 2019 року у справі № 367/6932/16, від 26 червня 2019 року у справі № 367/2706/16, від 29 серпня 2019 року у справі

№ 367/7450/16, від 04 вересня 2019 року у справі № 367/2750/16, від 04 вересня 2019 року у справі № 367/6456/16, від 11 вересня 2019 року у справі

№ 367/5522/16, від 17 жовтня 2019 року у справі № 367/6446/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 367/4131/16, від 18 грудня 2019 року у справі

№ 367/6965/16, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3897/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3523/17, від 04 лютого 2020 року у справі

№ 911/3738/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3574/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3148/17, від 04 лютого 2020 року у справі

№ 911/3577/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3311/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3579/17, від 05 лютого 2020 року у справі

№ 911/3150/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 911/3310/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/2325/18, від 26 лютого 2020 року у справі

№ 911/3315/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, а також

у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі

№ 6-140цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

16. Зауважує, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду та розташована на території природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а тому не може перебувати у приватній власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

17. Вказує, що спірна земельна ділянка є власністю держави і вибула із володіння держави поза її волею на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке визнано судом недійсним, а тому позивач має право на її витребування, що є ефективним способом захисту права власності.

18. З огляду на наявність зареєстрованого за відповідачкою права власності на спірну земельну ділянку, вважає безпідставними посилання судів на необхідність заявлення негаторного позову про повернення ділянки.

19. Звертає увагу, що справа тривалий час перебувала на розгляді в судах і суди, врахувавши принцип «суд знає закони», мали застосувати до спірних правовідносин норми статті 391 ЦК України. Перекваліфікація судом спірних правовідносин з віндикаційного на негаторний характер не впливає на аргументацію сторонами своїх позицій, оскільки як віндикаційний, так і негаторний позови спрямовані на відновлення законного статусу спірної земельної ділянки - земель лісогосподарського призначення державної власності.

20. Стверджує, що прокурором заявлено 498 позовів про витребування земельних ділянок лісового фонду, які входять до складу об`єкту природно-заповідного фонду - Національного природного парку «Голосіївський». З них на цей час розглянуто та задоволено 474 позови, інші перебувають на розгляді в судах різних інстанцій.

21. Наполягає, що позов не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майно, оскільки таке втручання здійснюється з метою задоволення суспільного та публічного інтересів і є пропорційним визначеним цілям.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

22. У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої дії адвокат

Захарчук І. А., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Вказує, що вимога прокурора про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту прав власника на земельну ділянку природно-заповідного фонду. Також зауважує, що справедливий баланс не буде дотриманий, якщо добросовісний набувач, внаслідок втручання у своє право власності, понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. На цей час відповідачка, з огляду на закінчення строків позовної давності, позбавлена можливості стягнути кошти з продавця земельної ділянки, за яку було сплачено 75 000 доларів США.

23. Звертає увагу, що у подібних справах № 367/4128/16-ц, № 367/4140/16-ц було відмовлено у задоволенні позову прокурора. Вважає, що цій справі прокурором пропущено строк позовної давності.

24. Крім того у справі № 367/4067/13-ц прокурору відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на спірну земельну ділянку за державою. Під час розгляду вказаної справи було встановлено, зокрема, що спірна земельна ділянка не належить до земель лісового фонду. Звертає увагу, що попереднє базове лісовпорядкування відбулося більш ніж 10 років тому.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

25. Рішенням Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року

№ 1922/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по

АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки, площею

0,15 га, для вказаних цілей.

26. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 видано державний акт серії ЯЖ № 903389 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:042:0008, площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

27. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 липня 2009 року № 760, вказану земельну ділянку придбав ОСОБА_3 .

28. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 жовтня 2010 року № 1285, спірну земельну ділянку придбала

ОСОБА_1 .

29. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня

2013 року у справі № 367/4067/13-ц визнано недійсними рішення Коцюбинської селищної ради від 24 грудня 2008 року № 1922/25-5 та державний акт серії ЯЖ № 903389.

30. Указом Президента України від 01 травня 2014 року № 446/2014 «Про зміну меж Національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6 462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених засаджень «Київзеленбуд».

31. Згідно пояснювальної записки та проєктних матеріалів до вказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», у тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 26, 27, 51 Святошинського лісництва.

32. За інформацією управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області від 10 грудня 2014 року № 01-04/2215 щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» спірних земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою, спірна земельна

ділянка відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинсько-Біличанської філії Національного природного парку «Голосіївський» попереднього функціонального зонування потрапляє

у 111 квартал.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

33. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

34. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,

35. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

36. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

37. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15-ц.

38. У розглядуваній справі прокурор звернувся до суду з позовом з метою захисту права власності держави на земельну ділянку, яка за його твердженням розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський».

39. У позовній заяві прокурор просив витребувати земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_1 .

40. До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).

41. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).

42. Статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

43. Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

44. Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

45. Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

46. Відповідно до статті 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність.

47. Згідно з пунктами «а», «в» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

48. У постанові від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

49. Верховний Суд у постанові 18 грудня 2024 року в справі № 748/29/23 зазначив, що вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб.

50. Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що право власності держави на спірну земельну ділянку, як зазначає прокурор природно-заповідного фонду, має бути захищено у спосіб повернення земельної ділянки.

Проте, відмовляючи у задоволення позову з мотивів обрання прокурором неналежного способу захисту порушених прав держави, суди не врахували, що у розглядуваній справі предметом спору, як зазначає прокурор, є земельна ділянка, яка є специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду), а мета цього позову спрямована на повернення спірної ділянки у власність держави, яка не втратила права володіння, користуванні та розпорядженні цією ділянкою, та, відповідно, не надали оцінки можливості розгляду позовної вимоги про витребування на користь держави спірної земельну ділянку, як вимоги про повернення цієї земельної ділянки за правилами негаторного позову.

51. Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій з огляду на підстави та предмет позову, а також, зокрема, враховуючи, що протягом майже семи років з моменту відкриття провадження справа перебувала у суді першої інстанції, мали застосувати до спірних правовідносин норми статті 391 ЦК України.

52. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, на яку посилається прокурор, наголошено, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

У постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтримала вказаний підхід.

Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду за подібних правовідносин дійшла висновку про необхідність розгляду вимоги прокурора про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки до земель запасу міської ради як вимоги про повернення цієї земельної ділянки територіальній громаді міста за правилами негаторного позову (пункт 7.50 постанови від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16).

53. Аналогічний підхід підтримано Верховним Судом і у постанові

від 06 листопада 2024 року у справі № 372/815/18 за позовом прокурора про витребування земельної ділянки природно-заповідного фонду, розташованої на території Національного природного парку «Голосіївський».

54. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову прокурора з підстав неналежного способу захисту прав держави.

55. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

56. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

57. Недоліки допущені судами попередніх інстанцій можуть бути усунені при новому апеляційному розгляді, під час якого апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, встановити обставини, які мають значення для вирішення справи, дати належну оцінку доводам і запереченням учасників справи та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

58. Оскільки розгляд справи по суті не закінчено, питання розподілу судових витрат Верховний Суд не вирішує.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович