Справа № 165/560/25 Головуючий у 1 інстанції: Бєлоусов А. Є.
Провадження № 22-ц/802/965/25 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Павленка Дмитра Олександровича на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 27 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Представниця Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Пилипчук Аліна Сергіївна (діє на підставі довіреності керівника юридичної особи від 27.12.2024 № 2712/25-05) звернулась 27.12.2024 до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму 11840,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що 07.06.2024 між ТОВ та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 07.06.2024-100000867, цей договір підписаний відповідачем після проходження ідентифікації шляхом використання системи BankID Національного банку України. За цим договором відповідач отримав від ТОВ споживчий кредит (для задоволення власних потреб) в обумовленому розмірі, на умовах строковості, зворотності, платності та взяв на себе зобов`язання повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом згідно з умовами договору.

За твердженнями позивача, Товариством був наданий ОСОБА_1 кредит для задоволення особистих потреб з дотриманням таких умов: сума кредиту 4000,00 грн; мета отримання коштів придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; строк кредитування 98 днів з дня надання кредиту (до 12.09.2024); дата надання кредиту 07.06.2024; за користування кредитом позичальник сплачує кредитору 543,85 % річних від суми кредиту (1,49 % за 1 день користування кредитом); кредит надається без забезпечення у виді застави.

Кредитором надані ОСОБА_1 кошти в розмірі, обумовленому договором. Натомість відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за цим договором щодо повернення коштів кредитодавцеві.

У зв`язку з неповерненням коштів ОСОБА_1 позивач звертається до суду за захистом порушеного права, просить стягнути з відповідача: 4000,00 грн основного боргу; 5040,00 грн відсотків за користування кредитом; 800,00 грн комісії; 2000,00 грн неустойки, а всього 11840,00 грн.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 27 травня 2025 рокупозовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на підставі договору про споживчий кредит від 07.06.2024 № 07.06.2024-100000867 кошти: 4000,00 грн основної суми боргу, 200,00 грн комісії, а всього 4200 (чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок.

У задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, додаткової комісії, неустойки відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» понесені позивачем витрати щодо сплати судового збору в розмірі 859 (вісімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 30 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду,представник позивача Товариства ТзОВ «Споживчий центр» Павленко Д. О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, розподілити судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про незаконність визначеної фіксованої процентоїстави у розмірі 1,5 %, оскільки її максимальний розмір не може перевищувати 1% на день». Зазначає, що денна процентна ставка у 1.5 % за кредитним договором №07.06.2024-100000867 від 07.06.2024., обрахована за формулою відповідно до ч. 4, 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» є законною для договорів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Колодійчук Н. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

З апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржує рішення в частині відмови у задоволенні вимог, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір від 07.06.2024 № 07.06.2024-100000867, згаданий договір підписаний відповідачем після проходження ідентифікації шляхом використання системи BankID Національного банку України.

Договір укладений у сторонами письмовій формі шляхом обміну документами (заявка на отримання кредиту, пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), підтвердження укладення кредитного договору). Такі документи підписані відповідачем з використанням одноразового ідентифікатора «Е939» (а. с. 18). Згідно з довідкою ТОВ «СТАРТ МОБАЙЛ» від 13.05.2025 № 13.05/25-10 за даними електронної системи на номер НОМЕР_1 було доставлено 07.06.2024 об 11 год 53 хв SMS-повідомлення з текстом «Код підтвердження: Е939 для Договору» (а.с.70). Послідовність дій учасників правовідносин щодо укладення електронного договору підтверджена даними LOG FILE з інформаційно телекомунікаційної системи, наданими керівником департаменту мереж та телекомунікацій ТОВ «Споживчий центр» (а.с.71). Крім того, сторона відповідача у відзиві на позовну заяву визнала той факт, що ОСОБА_1 отримав від ТОВ кредит на суму 4000,00 грн.

Згідно з указаним договором кредитор надає позичальнику фінансовий кредит у розмірі 4000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, позичальник бере на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором (п. 3.1., 3.2., 4.1., 6.1. оферти). Договір, підписаний сторонами, передбачав надання ОСОБА_1 кредиту для задоволення особистих потреб з дотриманням таких умов: сума кредиту 4000,00 грн; мета отримання коштів придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; строк кредитування 98 днів з дня надання кредиту (до 12.09.2024) ; дата надання кредиту 07.06.2024; за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти з розрахунку 1,49 % на день; кредит надається без забезпечення у виді застави (а. с. 16). Кредит мав бути наданий позичальнику в безготівковій формі в національній валюті на шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу позичальника 4149-43ХХ-ХХХХ-1334 (п. 4.1. оферти).

Згідно з наданим представником позивача документом «Картка субконто. Контрагенти, Договори за 07.06.2024 14.05.2025» Антонюку О.М. здійснювалось нарахування коштів за кредитним договором (а. с. 66-69). Згідно з довідкою - розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором від 07.06.2024 № 07.06.2024-100000867 заборгованість ОСОБА_1 становить: 4000,00 грн - основний борг; 5040,00 грн - проценти; 200,00 грн комісія; 2000,00 грн неустойка; 600,00 грн додаткова комісія; разом 11840,00 грн (а.с.10).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

5.8. Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Норми ч.5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VIII (зі змінами) передбачають, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

На підтвердження існування договірних відносин між ОСОБА_1 (як позичальником) та ТОВ (як кредитором) позивачем у справі були надані заявка на отримання кредиту, пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), підтвердження укладення кредитного договору (а. с. 12-18). Вказані документи підписані відповідачем ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «Е939». Відповідач у справі № 165/560/25 не оспорює факту укладення між ним та ТОВ кредитного договору, визнає отримання ним позичених коштів на суму 4000,00 грн. Як убачається з матеріалів справи, перерахування коштів у сумі, визначеній умовами кредитного договору, кредитором здійснювалось на реквізити банківської картки, яку ОСОБА_1 зазначив у заявці на отримання кредиту, лише після схвалення заявки кредитором було укладено договір від 07.06.2024. Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Отже, суд вважає доведеним той факт, що між ОСОБА_1 та ТОВ виникли зобов`язання із договору кредиту, відповідач отримав кошти в розмірі 4000,00 грн, однак свої зобов`язання щодо повернення коштів за цим договором не виконав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Оскільки між сторонами існують договірні правовідносини щодо отримання кредиту, позичальником не виконані зобов`язання перед кредитодавцем, кошти, отримані в кредит, в обумовлений строк відповідачем добровільно не повернуті, кредитор має право на отримання від позичальника ОСОБА_1 простроченої заборгованості за кредитом (основний борг у розмірі 4000,00 грн).

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості до ОСОБА_1 , позивач, крім заборгованості за кредитом, просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.

Водночас згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Зобов`язання в цивільному праві має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності, справедливості (ч.3 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII (зі змінами) визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит (ч.1 ст. 3 згаданого Закону). Згідно з п.11 ч.1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , уклавши з ТОВ договір від 07.06.2024 № 07.06.2024-100000867, отримав саме споживчий кредит. Для визначення розміру відсотків, що підлягають сплаті позичальником за користування наданим йому кредитом, у договорі застосовані поняття «процентна ставка «Стандарт» (фіксована процентна ставка у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом), «процентна ставка «Економ» (фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом), «денна процентна ставка» (загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом установленого строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту, денна процентна ставка становить 1,49%) (п.7,8,9 відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) кредитного договору від 07.06.2024).

Водночас варто зауважити, що згідно з ч. 4,5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, (де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях). Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої таким чином, не може перевищувати 1 %. Вказані положення Закону були чинними станом на дату укладення договору між ТОВ та ОСОБА_1 ..

Надана стороною позивача довідка розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором від 07.06.2024 № 07.06.2024-100000867 фактично не містить будь-яких математичних обчислень процентів за користування кредитом, у цьому документі лише наведена інформація про те, що заборгованість ОСОБА_1 за процентами становить суму 5040,00 грн. Отже, суд не вважає нарахування позивачем процентів за користування кредитом відповідачеві таким, що відповідає встановленому публічному порядку (нормам ч. 4,5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»), тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги ТОВ у частині стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом задоволенню не підлягають.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача разової комісії у розмірі 200,00 грн, безпосередньо передбаченої кредитним договором, є правомірними, оскільки видача кредиту позичальнику шляхом перерахування на банківський рахунок здійснювалась із використанням стороннього сервісу (Інтернет еквайрингу). Поряд з цим, згідно з п.12 відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) кредитного договору від 07.06.2024 «комісія за обслуговування кредитної заборгованості» (на рівні 200,00 грн у кожному з 3 чергових періодів) нараховується за організацію та забезпечення інформаційної підтримки позивача по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення можливості здійснювати платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, інші послуги. Однак стороною позивача не було доведено, що ОСОБА_1 фактично користувався такими послугами, тому нарахування кредитодавцем «додаткової комісії» у розмірі 600,00 грн не відповідає засадам добросовісності, розумності справедливості, відтак, вимоги позивача в цій частині суд не задовольняє.

Крім того, згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Отже, з огляду на те, що з 24.02.2022 і дотепер на всій території України запроваджено воєнний стан, вимога ТОВ про стягнення з відповідача 2000,00 грн неустойки не ґрунтується на законі, тому не підлягає задоволенню судом.

Передбачений п. 17 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» перехідний період у 240 днів із дозволеною ставкою: 120 днів 2,5%, 120 днів 1,5%, поширюється лише на договори, укладені до набрання Законом чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання Законом чинності. Про це зазначено у ч. 2 розділу II Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитний договір укладено 07.06.2024, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», а тому умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,5% є нікчемною в силу положень частини п`ятої статті 8 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про правомірність визначення в договорі процентної ставки 1.5%.

Доводи апеляційної скарги не слугують підставою для скасування чи зміни рішення, тому що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 375, 382, 384 , 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Павленка Дмитра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 27 травня 2025 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді