Справа №204/2817/24
Провадження №2/204/145/25
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

04 вересня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого - судді Книш А.В.,

секретар судового засідання Малкамова О.С.,

за участі:

представника позивача Підлубної Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просив зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення, які фактично проживають в ній, без надання іншого житлового приміщення. Наобґрунтування позову зазначено, що позивач є власником 1/3 та 1/19 часток вказаної квартири. Власником іншої частки є третя особа ОСОБА_4 . Після придбання вказаних частко квартири в грудні 2019 року позивач побажав вселитися в неї, але виявив, що у квартирі АДРЕСА_1 без будь-яких правових підстав проживають відповідачі, яких позивач не знає, не дозволяв їм проживати у своїй квартирі та як вони туди вселилися йому не відомо. Зазначає, що у добровільному порядку відповідачі не бажають виселятися.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даною позовною заявою за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_11 позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, не заперечувала проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.

Відповідачі належним чином та завчасно сповіщені про дату і час розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про дату і час розгляду справи розгляду справи повідомлені належним чином, до судового не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань не подавали.

Суд, вислухавши представника позивача ОСОБА_11 , дослідивши письмові докази, встановив такі фактичні обставини.

Позивачу на праві спільної часткової власності належали 1/3 та 1/18 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.14-19).

1/3 частка квартири за адресою: АДРЕСА_2 , належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 996 (т.1 а.с.14,16-19).

Проте, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2023 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №204/8590/20 за позовною заявою ОСОБА_6 та ОСОБА_10 до ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_8 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Євгенії Євгенівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу та договору дарування, визнано договір купівлі-продажу квартири, в частині продажу 1/9 частки квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_10 (РНОКПП НОМЕР_1 ), від 28 грудня 2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. за реєстровим № 996, недійсним та скасовано рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, в частині продажу 1/9 частки квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_10 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що внесено 28 грудня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є., індексний № 20543150 від 28 грудня 2019 року (т.1 а.с.14,34-45).

Також судом встановлено, що іншими співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_4 , є треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (т.1 а.с.216-222, т.2 а.с.1-2).

Відповідач ОСОБА_2 з 12 жовтня 2001 року по 26 червня 2002 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , та продовжує фактично проживати за даною адресою без реєстрації (т.1 а.с.33).

Відповідач ОСОБА_3 з 10 грудня 2017 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (т.1 а.с.31).

З акту обстеження домогосподарства за адресою: АДРЕСА_4 , складеного КП «Жилсервіс-5» ДМР та копії пояснень відповідача ОСОБА_2 до ВП №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, встановлено, що відповідачі проживають за вказаною адресою (т.1 а.с.143).

Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 (т.1 а.с.191).

Вирішуючи позовні вимоги судом враховуються такі обставини.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

Частиною першою, другою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

З аналізу зазначеної правової норми слідує, що вона регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу у натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При установленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається у користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки у праві спільної власності на нього. Виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки установлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відтак, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування встановлюється судом (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 464/1089/11 (провадження № 61-46316св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) зроблено висновок, що суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправними визнаються дії, що свідчать про зайняття жилого приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні (без відповідного рішення про надання цього приміщення та ордера на житлове приміщення).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке особи законно займають. Чи є конкретне місце проживання "житлом", право на яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві".

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява N 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі проживають у спірній квартирі тривалий час.

Також судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває у спільній частковій власності позивача та третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Позивач наполягає, що йому враховуючи розміри його часток у спірному майні належить на праві власності саме квартира АДРЕСА_1 .

Проте, судом встановлено, що виділ у натурі частки, яка належить позивачу, із майна, що є у спільній частковій власності за адресою: АДРЕСА_4 , не відбувався.

Жодних доказів з приводу того, які саме визначені приміщення (кімнати) належать позивачу за адресою спірного майна та з приводу того, що саме в цих приміщеннях (кімнатах) проживають відповідачі, суду не надано.

Також суду не надано будь-яких доказів щодо установленого порядку користування квартирою кожним із співвласників, тобто яка саме конкретна частина квартири за домовленістю між співвласниками була передана у користування позивачу з урахуванням його частки у праві спільної власності на нього та що саме в цій частині квартири проживають відповідачі. Відповідного судового рішення щодо встановленого порядку користування спільним майном між співвласниками суду також не надано.

Судом у даному випадку враховується, що треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_4 , мають право надати належну їм частину квартири у користування будь-яким особам.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що вселення відповідачів відбулось без дозволу інших співвласників суду не надано.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наведених обставин, виселення відповідачів без надання суду зазначених доказів буде втручанням у право осіб на повагу до приватного життя та права на житло.

З огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі статті 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст.12,13, 81,89, 141, 264, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 08 вересня 2025 року.

Головуючий