Справа № 203/2289/25
Провадження № 2-о/0203/79/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровська районна державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

До Центрального районного суду міста Дніпра надійшла вищезазначена заява ОСОБА_1 , в якій остання посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , який на час смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 . На випадок свої смерті чоловік заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є заявниця, як дружина, а також діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 05.03.025 року заявниця звернулась до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка, але постановою нотаріуса від 05.03.2025 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вона пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини та не прийняла спадщину, оскільки не проживала та не була зареєстрована разом зі спадкодавцем на день його смерті. Посилаючись на вказані обставини, що вона дійсно була зареєстрована із чоловіком за різними адресами, але фактично постійно мешкали з останнім до дня його смерті за адресою: АДРЕСА_1 , заявниця просила суд встановити відповідний факт.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування Центральний районний суд міста Дніпра) від 07.04.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник заявниці підтримала подану останньою заяву та посилаючись на викладені в ній підстави, просила її задовольнити. В наступне судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі.

Заінтересовані особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в наданих заявах просили розглядати справу без їх участі, зазначивши, що не заперечують проти задоволення заяви ОСОБА_1 . Дніпровська міська рада, в наданому клопотанні просила розглядати справу без участі їх представника.

Дніпровська районна державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в наданій заяві також просила розглядати справу без участі їх представника.

З урахуванням вищенаведеного та положень ст.ст.211,223,247 ЦПК України, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності сторін та їх представників, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу фіксації.

Перевіривши доводи, викладені в заяві, заслухавши пояснення представника заявниці, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Під час розгляду справи встановлено та вбачається з долучених до позову копій свідоцтв про народження, про одруження, про смерть, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 04.08.1968 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітніх сина ОСОБА_2 та доньку ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після смерті останнього Дніпровської державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №33/2025.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 19.02.2025 року ОСОБА_1 було подано заяву про прийняття спадщини після померлого чоловіка, а 05.03.025 року заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка.

Постановою нотаріуса від 05.03.2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вона пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини, а також фактично не прийняла останню, оскільки не проживала та не була зареєстрована разом зі спадкодавцем на день його смерті за однією адресою.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 ч.2 ст.293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, якщо немає спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі №200/14136/17 (провадження №61-15965св19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

-факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

-встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 61-18230св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19 (провадження № 61-14968св20).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.ч.1,2,6 ст.29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Частина третя ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч.3 ст.1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17.

Під час розгляду справи встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на момент смерті чоловіка заявниця ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою у паспорті на ім`я останньої.

Згідно довідки виконкому Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 18.02.2025 року ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 10.03.2025 року, складеного Миколаївською сільською радою Дніпровського району Дніпропетровської області, показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що заявниця ОСОБА_1 з 2002 року та по день смерті її чоловіка ОСОБА_4 постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , за якою заявниця продовжує мешкати по теперішній час.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи знайшов своє підтвердження факт постійного проживання заявниці разом із її чоловіком ОСОБА_4 за зазначеною вище адресою на день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також враховуючи, що встановлення цього факту має для заявниця юридичне значення та подальшої реалізації прав спадкодавця, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви.

Керуючись ст.ст.29,1216-1218,1258,1268-1270 ЦК України, ст.ст.10-13,76-81,211,223,247,258,259, 263-268,293,315 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровська районна державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) разом із її чоловіком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за однією адресою: АДРЕСА_1 , на час смерті останнього та відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 03 вересня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак