Справа № 569/4136/25
Номер провадження 2/570/1189/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне (в порядку спрощеного позовного провадження) цивільну праву за позовомТОВ «КОЛЛЕККТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідачкою було укладено кредитний договір. Позичальниці були надані грошові кошти, встановлений термін їх повернення. Однак відповідачка не виконує покладені на неї зобов`язання, не повертає отримані грошові кошти у визначений договором строк. Через це утворилася заборгованість, яка до цього часу не погашена. Позивачем укладено договори факторингу. Згідно цих договорів позивач набув права вимоги до відповідачки. Тому представник позивача звернувся до суду, просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідачки наявну заборгованість, стягнути судові витрати та стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11.03.2025 року справа була направлена для розгляду за підсудністю до Рівненського районного суду Рівненської області.

11.04.2025 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 14.04.2025 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

28.04.2025 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків.

23.04.2025 року представником відповідачки - адвокатом Зачепіло З.Я. подано відзив на позовну заяву. Вважає, позовні вимоги ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не підлягають задоволенню. Зазначає, що уматеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів за вищезазначеними договорами позичальнику відповідно до вимог ст.ст. 526,1054, 1088 ЦК України. У матеріалах справи відсутні первинні документи, які підтверджують видачу кредитних коштів ОСОБА_1 за кредитним договором. У матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків, а також, зробити висновок, шо заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Також, у матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів відповідачці. представник відповідача вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування, тому позов є необґрунтованим. Щодо витрат на правову допомогу, представник відповідачки вважає їх завищеними, не співмірними із складністю справи, тому вважає, що вони підлягають зменшенню. зважаючи на наведене у задоволенні позову просить відмовити.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 05.05.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

26.05.2025 року представником позивача подано відповідь на відзив. Представник зазначає, що ТОВ "Мілоан" не є банком, відповідна операція була здійснена АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується квитанцією, відповідно до якої 10.08.2021 року було перераховано грошові кошти у розмірі 7 000 грн на картку № НОМЕР_1 , номер договору - 4900893. Також у матеріалах справи наявний розрахунок заборгованості, в якому чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. При цьому, перевірити правильність розрахунків можливо за допомогою елементарних математичних операцій множення, ділення та додавання. Також, розмір та порядок нарахування відсотків погоджений сторонами кредитного договору, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим. Надалі представник позивача зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Проте, відповідач не наводить обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надає суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Наголошує, що сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги. Заперечення відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише особистою думкою відповідача. Отже, такі твердження є припущеннями. Тому, позовну заяву просить задоволити в повному об`ємі.

26.05.2025 року представником позивача подано заяву про витребування доказів.

04.06.2025 року представником відповідача подано заперечення. Зазначає, що в даному випадку саме позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачем було отримано кредитні кошти у певному розмірі, тому і на позивачеві в цій частині лежить доказування перерахування таких коштів. Згідно з принципом змагальності саме позивач має довести перерахунок кредитних коштів відповідачеві за кредитним договором, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності. Позивачем на обґрунтування позовних вимог до матеріалів справи не надано виписки по рахунку, інших первинних документів, які б свідчили про виникнення у відповідача заборгованості за кредитним договором. В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків, а також, зробити висновок, що заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Зважаючи на наведене, у задоволенні позовних вимог просить відмовити.

10.06.2025 року представником позивача подано клопотання про проведення судового засідання за участю представника відповідача в режимі відеоконференції.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 11.06.2025 року клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17.06.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без їх участі. Позов підтримує, просить його задоволити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої заяви позов не визнає, просить справу розглядати без її участі. У задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідачки в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі. У задоволенні позову просить відмовити.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь сторін у справі не є обов`язковою. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення розгляду справи без участі представників сторін та відповідачки.

Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Короткий зміст заяв по суті справи.

Як встановлено в судовому засіданні, 10.08.2021 року ТОВ "МІЛОАН" та ОСОБА_1 уклали договір № 4900893, згідно з умовами якого кредитодавець надає позичальниці кредит у сумі 7 000 грн. Кредит надається строком на 30 днів з 10.08.2021 р., термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом до 09.09.2021 року.

Пунктом 1.5. передбачено загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми кредиту) складають 3 395 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 10 395 грн. Комісія за надання кредиту 770 грн., яка нараховується за ставкою 11.00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 2 625 грн., які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредитом.

Згідно п. 6.5 договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Підписанням договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомилася з усіма його істотними умовами та їй була надана інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

Щодо відступлення права грошової вимоги.

29.11.2021 року було укладено договір № 29-11-102, відповідно до якого ТОВ "МІЛОАН" відступив на користь ТОВ "Вердикт Капітал" права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором № 4900893.

10.03.2023 року було укладено договір № 10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ "Вердикт Капітал" відступило на користь ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором № 4900893. Таким чином, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" наділено правом вимоги до відповідачки за договором № 4900893.

Таким чином, ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" наділено правом вимоги до відповідачки за договором № 4900893.

Загальний розмір заборгованості за договором № 4900893 від 10.08.2021 року, що підлягає стягненню станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 61 845 грн., з яких:

- заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 7 000 грн.,

- заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 54075 грн.,

- заборгованість за комісією - 770 грн.

Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 42 945, 00 грн., з яких:

- заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 7 000 грн.,

- заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 35175 грн.,

- заборгованість за комісією - 770 грн.

П. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.

Норми права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За правилами ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначені ст. 639 ЦК України, відповідно до якої: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У ст.3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Між тим, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 статті 11 Закону № 675-VIII). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст.11 Закону № 675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі /ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII/. Ст. 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва. У разі відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, і, як наслідок, виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся до суду.

Законодавство України передбачає, що оформлення кредиту онлайн використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання Договору в паперовій формі власноручним підписом.

У справі № 561/77/19 від 16.12.2020 р. Верховний Суд у складі колегії суд першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч .2 ст. 639 ЦК України.) Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правові наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі».

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 р. дійшов висновку: «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, а іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторона спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами.

Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами Кредитного договору. Таким чином, між первісним кредитором та відповідачем укладений Кредитний договір у електронній формі, що прирівнюється до письмової форми договору з всіма правовими наслідками невиконання зобов`язань за договором.

Укладений договір відповідає вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування сторонами погоджені, що свідчить про добровільне волевиявлення сторін. Жодних претензій до кредитора з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідач не пред`являв. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину і означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як виснував Верховний Суд України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979с15 «...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».

Матеріали справи свідчать, що, оформлюючи відступлення права вимоги, сторони не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов`язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до позивача перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, новий кредитор, набувши відповідне право вимоги, реалізував його шляхом пред`явлення до позичальниці позову про стягнення боргу за кредитним договором і визначив борг на відповідну дату.

В частині вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, слід зазначити таке.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18), викладено правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) також зазначила, що припис абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до положень п.1.3, 1.4 Договору про споживчий кредит № 4900893 від 10.08.2021 кредит надається строком на 30 днів з 10.08.2021 (строк кредитування); термін (дата) проведення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 09.09.2021.

Отже, за умовами договору сторони встановили строк кредиту до 09 вересня 2021 року, однак ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» просить стягнути з відповідачки заборгованість за відсотками: як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку, тобто по 10.03.2023 р. При цьому позивач не обґрунтував (з посиланням на відповідні докази), що відбулась пролонгація договору кредитування відповідно до його умов. У зв`язку з наведеним, саме протягом строку кредитування, встановленого договором (30 днів), позивач ТОВ "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" має право нараховувати відповідачці передбачені цим договором відсотки.

Таким чином, виходячи із суми кредиту у розмірі 7 000 грн., яку відповідачка у повному розмірі у визначений договором строк не повернула, узгодженої процентної ставки у розмірі 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, тривалістю 30 днів, заборгованість відповідачки по процентам за договором про споживчий кредит № 4900893 від 10.08.2021 р. становить 2 625 грн. 00 коп. (7000 грн. х 1,25% х 30 днів).

Враховуючи вищевикладене, та також, що відповідачка не виконала належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивача слід стягнути: заборгованість за вказаним договором в сумі 9 625 грн. 00 коп., з яких: 7 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 2 625 грн. 00 коп. заборгованість за процентами.

В частині вимог позивача про стягнення з відповідача комісії, то суд зазначає таке.

Відповідно до п.1.5.1. договору про споживчий кредит № 4900893 від 10.08.2021 року комісія за надання кредиту - 770 грн., яка нараховується за ставкою 11 відсотків від суми кредиту одноразово.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-1746цс16, та в постанові від 4 червня 2018 року, справа № 758/8481/15-ц, з посиланням на п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Згідно позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року, висловленої під час розгляду справи № 6-2071цс16, обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів".

Верховним Судом в постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22) зроблений висновок, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником.

З огляду на викладене, суд зазначає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості комісії за послуги, що супроводжують кредит, є неправомірним, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо доказів отримання відповідачкою кредитних коштів.

ТОВ «Мілоан» не є банком, операція перерахування коштів була здійснена АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджується квитанцією, відповідно до якої 10.08.2021 року було перераховано грошові кошти у розмірі 7 000 грн на картку № НОМЕР_1 , номер договору - 4900893.

З наданої інформації АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ухвалу суду про витребування доказів вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 . Також, відповідно до виписки по рахунку, за період з 10.08.2021 р. по 10.09.2021 р. міститься зарахування на суму 7 000 грн.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 № 910/5226/17 зазначено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків, розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту; безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Таким чином в ході розгляду справи було доведено, що відповідач отримувала кошти згідно кредитного договору.

Щодо презумпції правомірності правочину, то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідачка не оспорювала правочин, не надала суду доказів на спростування укладеного правочину; не надала суду рішення, яким би була спростована презумпція правочину.

Також відповідачка не зверталася до суду з позовом про визнання договорів неукладеним.

Висновки суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Суд бере до уваги, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

При цьому враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Вимоги ст. 264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором, і, як наслідок, виникнення заборгованості, про стягнення якої позивач і звернувся до суду.

Відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушила умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред`явлення до позичальника позову про стягнення боргу за кредитним договором і визначив борг на відповідну дату.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами.

Позивач надав до суду копії зазначених документів, розрахунок заборгованості по кредиту, виданий посадовою особою позивача, який в силу ст. 59, 64 ЦПК України являється допустимим доказом у справі, а відповідачка не надала суду жодного належного доказу, що спростовують наявність кредитних відносин та не спростувала подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором.

Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідачка не надала, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Матеріали справи свідчать, що у боржниці виникла заборгованість за кредитним договором, а її дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов`язань за кредитним договором та повернення кредиту. Судом таких доказів також не здобуто, що вказує на обґрунтованість позову.

Доказів повернення відповідачкою за вказаним договором суми позики у повному розмірі матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, вимога позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту, відсотками в сумі 9625 грн. 00 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судові витрати.

За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Реалізуючи своє право на отримання професійної правничої допомоги, 01 липня 2024 року між адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс" та позивачем було укладено договір № 01-07/2024 про надання правової допомоги. На виконання взятих на себе зобов`язань адвокатським об`єднанням було забезпечено правовий супровід вказаної справи при розгляді її Рівненським районним судом Рівненської області. При наданні правової допомоги адвокатом вивчено правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надано правові рекомендації (консультації), щодо захисту інтересів позивача; складено позовну заяву про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; збір та формування письмових доказів. Повнота та належність виконання зобов`язань за договором про надання правової допомоги підтверджується складеним та підписаним сторонами актом (витяг з акту № 2 про надання юридичної допомоги від 31.01.2025 року) про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), за змістом якого сторони визначили вид наданої правової допомоги, детальний її опис та обсяг, а також засвідчили відсутність у сторін договору будь-яких заперечень та зауважень з приводу його виконання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Вартість правової допомоги та порядок її оплати сторонами передбачено в розділі 4 укладеного договору, за змістом якого сторонами погоджено визначення фіксованого розміру вартості правової допомоги за наданий вид послуг.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Саме такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19.

На виконання вимог ЦПК України представником позивача були подані: копія договору № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року; копія прайс-листа АО "Лігал Ассістанс"; копія заявник на надання юридичної допомоги № 434 від 01.01.2025 року; копія витягу з акту № 2 про надання юридичної допомоги від 31.01.2025 року.

Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

Відповідачка чи її представник не довели, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000 грн. є неспівмірними у такій категорії справ.

Для прикладу, суду не були надані докази того, що послуги адвоката у цій справі у розмірі 13000 грн. є завищеними у порівнянні з послугами інших адвокатів у м. Києві, які складають позовні заяви, складають відповіді на відзив чи інші процесуальні документи, надають консультації, тощо в аналогічній категорії справ. І що на фоні таких цін послуги адвоката є очевидно завищеними (не відповідають критерію реальності витрат, розумності їхнього розміру).

Відповідно до змісту ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, то судові витрати (сплачений судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.) підлягає до стягнення з відповідачки на користь позивача пропорційно до суми заявлених вимог.

Позов був заявлений на суму 42 945 грн., суд задоволив позов на суму 9 625 грн. 00 коп., що складає 22,41 %. Судовий збір, що підлягає до стягнення з відповідачки на користь позивача пропорційно до суми заявлених вимог, складає 542, 86 грн. (2422,40х22,41 %).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав професійну правничу допомогу від адвокатського об`єднання "Лігал Ассістанс" для можливості правильного формування та подання процесуальних документів до суду. Витрати на професійну правничу допомогу становлять 13 000 грн., які представник позивача просить стягнути з відповідача.

Оскільки позов майнового характеру задоволено на 22,41%, то витрати на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, становить 2 913 грн. 30 коп. (22,41% від 13 000 грн.).

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ТОВ «КОЛЛЕККТ ЦЕНТР»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" заборгованість за договором № 4900893 від 10.08.2021 року у розмірі 9 625 грн.; та судові витрати: сплата судового збору - 542 грн. 86 коп., витрати на професійну правничу допомогу 2 913 грн. 30 коп., а всього 13 081 (тринадцять тисяч вісімдесят одна) грн. 16 коп.

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "КОЛЛЕКТ ЦЕНТР" (, адреса: 01133, вул. Мечнікова, буд.3, офіс 306, м.Київ).

Відповідачка: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована: АДРЕСА_1 ).

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 08 вересня 2025 року.