КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13610/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника заявника - адвоката Вергелеса Д. Є.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вергелеса Дениса Євгенійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Бабко В. В.

від 09 червня 2025 року

у цивільній справі № 754/6420/25 Деснянського районного суду міста Києва

за заявою ОСОБА_1

до Деснянського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною заявою, обґрунтовуючи вимоги тим, що є онукою ОСОБА_2 , 1895 року народження, яка померла у 1925 році в с. Троєщина Броварського району Київської області та похована на Троєщинському кладовищі в м. Києві. Цей факт підтверджується Актом обстеження місця поховання № 3 від 15.04.2025 та фотографіями могили. Заявниця доглядає за місцем поховання і вважає себе повноправним користувачем, оскільки облаштувала могилу та встановила надмогильну споруду. Родинний зв`язок із померлою підтверджується свідоцтвом про народження та архівною довідкою. Вказувала, що потребує свідоцтва про смерть для отримання свідоцтва про поховання, що дозволить їй реалізувати свої права як користувача місця поховання. Однак, свідоцтво про смерть було втрачено. Вказувала, що зверталася до різних державних органів, але це не дало результатів. Зокрема, Ритуальна служба повідомила, що інформація щодо користувача місця поховання відсутня через втрату Книги реєстрації поховань за 1924-1925 роки. Державний архів Київської області повідомив про відсутність відомостей про смерть ОСОБА_2 . Київський відділ державної реєстрації смерті та Деснянський відділ ДРАЦС також не мають інформації про реєстрацію смерті. Державний архів м. Києва повідомив, що до нього не надходили на зберігання документи, що містять інформацію про реєстрацію смерті. Броварський відділ ДРАЦС не виявив актового запису про смерть, оскільки книги актових записів за 1925 рік по с. Троєщина не збереглися. Таким чином, заявник вичерпав усі можливі способи для встановлення факту смерті та підтвердження реєстрації смерті.

При цьому, заявниця вказувала, що у даному випадку, враховуючи рік смерті, необхідно встановити не сам факт смерті, а факт її реєстрації в органах ДРАЦС. На підставі викладеного, просила встановити факт смерті ОСОБА_2 , що є підставою для видачі свідоцтва про смерть.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Вергелес Д. Є., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, оскільки в мотивувальній частині рішення посилається на принципи змагальності та диспозитивності, тоді як справи окремого провадження розглядаються з дотриманням загальних правил, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Крім того, вказує на те, що суд має право з власної ініціативи витребувати необхідні докази для з`ясування обставин справи. Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що заявник звернувся до суду саме через відсутність документів та інформації, оскільки державні органи не змогли їх надати у зв`язку з втратою або відсутністю архівних записів.

Апелянт також оскаржує висновки суду щодо показань свідків та Акту обстеження місця поховання. Він стверджує, що оскільки смерть ОСОБА_2 відбулася 100 років тому (у 1925 році), ймовірність наявності безпосередніх свідків є вкрай низькою, а показання свідків, які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не можуть бути прийняті як допустимі докази відповідно до процесуального законодавства. Щодо Акту обстеження місця поховання, апелянт зазначає, що його форма не визначена жодним нормативно-правовим актом і він складається в довільній формі. Затвердження такого акту підписом керівника не є обов`язковим, оскільки це не передбачено законодавством. Натомість, акт має відповідний штамп «Ритуальна служба Спеціалізоване комунальне підприємство «Спецкомбінат ПКПО» м. Київ ТРОЄЩИНСЬКЕ КЛАДОВИЩЕ». Скаржник також додає, що працівники кладовища використовують штамп для прискорення документообігу, що підтверджується відповіддю Ритуальної служби. Він також зауважує, що суд першої інстанції під час розгляду справи не ставив під сумнів допустимість цього доказу та повноваження осіб, які його підписали.

Також наголошує на тому, що в даному випадку, враховуючи рік смерті, потрібно встановити факт реєстрації смерті, а не сам факт смерті.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заявника - адвокат Вергелес Д. Є. апеляційну скаргу підтримав із викладених у ній підстав та доводів.

Зацікавлена особа у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П. , пояснення представника заявника (апелянта), дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із листа з Центрального державного Історичного архіву України, м. Київ, від 11.04.2024 № 1239/05-03 зазначено, що у метричній книзі церкви Пресвятої Трійці с. Троєщина Остерського повіту Чернігівської губернії за 1915 рік, виявлено запис про народження ОСОБА_3 наступного змісту: № 27. Григорій. Народився та хрестили ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Троєщина. Батьки: казенний селянин села Троєщина ОСОБА_4 та його законна дружина ОСОБА_5 , обоє православного віросповідання. Датовано за старим стилем.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_6 , батьком якої є ОСОБА_3 , матір`ю якої є ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 .

Згідно відомостей з паспорта громадянина України, серії НОМЕР_2 , місцем народження ОСОБА_6 є с. Троєщина, Броварського району, Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 , дошлюбне прізвище ОСОБА_8 , уклала шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_3 .

Заявниця ОСОБА_1 та її представник адвокат Вергелес Д. Є. зверталась до органів та установ з метою отримання копії документу щодо реєстрації смерті ОСОБА_10 .

Так згідно відповіді з Державного архіву Київської області від 31.10.2024 № 08-08/2126 на запит ОСОБА_1 , надано відповідь, що на запит стосовно підтвердження факту смерті ОСОБА_10 у с. Троєщина Броварського району Київської області у 1924 - 1925 роках, у книзі актових записів про смерть по вищезазначеному населеному пункту за 1924 рік, що збіглася частково, відомості щодо смерті ОСОБА_10 відсутні. Одночасно інформують, що книга актових записів про смерть по с. Троєщина Броварського району Київської області за 1925 рік на зберігання до Державного архіву Київської області не передавалась.

Відповідно до відповіді Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» від 05.02.2025 № 181, зазначено, що інформація щодо користувача місця поховання ОСОБА_10 на Троєщинському кладовищі відсутня, за відсутності Книги реєстрації поховань померлих за 1924/1925 роки.

Згідно із Акту обстеження № 3 Ритуальної служби СКП «Спецкомбінат» від 15.04.2025, вбачається, що за вимогою заявниці ОСОБА_1 , виконано обстеження поховання її баби ОСОБА_2 на кладовищі Троєщинське. Вказано що квітник бетонний, обкладений гранітом (плитка) є хрест з табличкою та написом ОСОБА_2 1895-1925. Місце поховання впорядковане, наявність інформації про поховання відсутня. Однак в акті, замість підпису завідуючого кладовища зазначено прізвище та підпис заявниці ОСОБА_1 та прибиральника кладовища ОСОБА_11 .

Як убачається з відповіді Броварського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області від 23.04.2025 № 619/30.10-31а, актовий запис про смерть ОСОБА_10 не виявлено. При цьому, книги актових записів про смерть за 1925 рік по с. Троєщина Броварського району Київської області не збереглися та до Державного архіву Київської області не передавались.

Відповідно до відповіді з Державного архіву Київської області від 16.04.2025 № 08-08/754, вбачається, що надати архівну довідку та копію актового запису про смерть ОСОБА_10 неможливо. Оскільки на зберігання до Державного архіву Київської області від Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у Київській області, надійшли книги реєстрів актів цивільного стану за 1919-1948 року, згідно із сучасним адміністративно-територіальним поділом України, серед яких книги реєстрації актів про смерть громадян у с. Троєщина Броварського району Київської області за 1924-1925 роки відсутні.

Згідно із відповіді Державного архіву м. Києва від 03.02.2025 № 068/06-14/200, вбачається, що до нього надійшли на зберігання документи фонду № Р-1654 «Відділи реєстрації актів цивільного стану м. Києва» про одруження, народження, смерть, розірвання шлюбу, зміну прізвище громадян міста Києва за 1919-1943 роки. Одночасно повідомляють, що до Державного архіву м. Києва не надходять на зберігання документи, розташовані в інших містах, областях, населених пунктах України, а тому інформація про реєстрацію смерті ОСОБА_10 відсутня.

Із відповіді Деснянського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві від 18.04.2025 № 796/33.3-87 вбачається, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що державна реєстрація смерті ОСОБА_10 у відділі не проводилась.

Відповідно до відповіді з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Київській області від 24.04.2025 № 11187/8.4-25/вх.11812/8-25, у результаті проведеної перевірки за поновленими актовими записами цивільного стану (в межах Київської області) у відділах державної реєстрації актів цивільного стану Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), а також за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, встановлено факт відсутності державної реєстрації смерті (за період з 01.01.1949 по теперішній час) підпорядкованими відділами відносно ОСОБА_10 .

Як убачається з листа Київського відділу Державної реєстрації смерті від 03.02.2025 № 354/33.12-58, у відділу не проводилась державна реєстрація смерті ОСОБА_10 1895 року народження, померлої в Київській області 1924-1925 роках, оскільки відділ розпочав роботу з 01.10.1999.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд виходив із того, що заявницею не було надано жодних доказів, які б підтверджували факт смерті ОСОБА_12 , а також будь-яких відомостей щодо дати її народження, місця проживання чи інших обставин, які б дозволили ідентифікувати особу. Суд критично поставився до наданого Акта № 3 обстеження місця поховання, оскільки він був підписаний заявницею замість завідувача кладовища, що ставить під сумнів його зміст. Крім того, акт не був належним чином затверджений відповідальною особою, а також на ньому відсутня належна печатка. Суд також критично оцінив надані фотографії могильного хреста, оскільки з них неможливо встановити дійсність факту народження та смерті, а також приналежність хреста саме похованню ОСОБА_2 . Суд встановив, що реєстрація смерті ОСОБА_2 органами державної реєстрації актів цивільного стану не проводилась, а в державних архівах Києва та Київської області відсутні будь-які архівні записи та відомості про її смерть. Крім того, матеріали справи не містять жодних документів, що підтверджують проживання, народження та смерть ОСОБА_2 саме в с. Троєщина. Суд також зазначив, що сторона заявника не зверталася з клопотанням про допит свідків, які могли б підтвердити факт смерті. Враховуючи, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а обов`язок доказування покладається на сторону, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення юридичного факту смерті в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Колегія суддів вважає можливим застосувати до окремого провадження правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 320/948/18 та від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, згідно з якими суд, розглядаючи справу, має встановити справжній зміст спірних правовідносин та кінцеву мету заявника, незалежно від буквального формулювання позовної вимоги.

Аналіз доводів заявниці свідчить, що справжнє юридичне значення для неї має не сам по собі факт смерті ОСОБА_2 , а факт поховання її бабусі на конкретному місці (Троєщинському кладовищі). Встановлення саме цього факту є необхідною умовою для отримання свідоцтва про поховання та подальшої реалізації прав користувача місця поховання. У зв`язку з цим, обраний заявницею спосіб захисту - встановлення факту смерті - є неналежним та неефективним, оскільки він не може привести до реалізації її кінцевої мети без доведення факту поховання. Сама по собі смерть особи, що відбулася майже століття тому, не може мати юридичних наслідків для заявниці щодо користування місцем поховання, оскільки факт поховання є невідомим.

Щодо відсутності належних та допустимих доказів колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Однак, згідно з статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на заявника, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що заявницею не було надано жодних достовірних доказів, які б могли однозначно підтвердити факт поховання її бабусі на Троєщинському кладовищі. Зокрема, Акт обстеження місця поховання не є належним доказом, оскільки був підписаний самою заявницею, а не відповідальною особою кладовища, що ставить під сумнів його зміст. Фотографії могильного хреста також не можуть бути визнані належними доказами, оскільки з них неможливо встановити приналежність поховання саме ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутні також і беззаперечні докази родинного зв`язку між заявницею та особою, факт смерті якої вона просить встановити. Зокрема, надані документи не можуть достовірно ідентифікувати особу померлої та підтвердити родинний зв`язок з нею. Хоча заявниця надала свідоцтво про народження, де її батьком є ОСОБА_3 , та архівну довідку про народження ОСОБА_3 у 1915 році, де матір`ю вказана ОСОБА_5 , відсутність у цих документах інших ідентифікуючих даних, як-от прізвище матері та дата народження, не дозволяє беззаперечно встановити, що ОСОБА_5 , про яку зазначено в архівній довідці, є саме тією особою, факт смерті якої просить встановити заявниця. Крім того, заявниця у заяві вказує рік народження та рік смерті ОСОБА_13 , проте джерела цієї інформації є невідомими, що не дає підстав вважати їх достовірними.

Заявницею не було надано жодних архівних документів, які б ідентифікували її бабусю та підтверджували її проживання, народження чи смерть саме в с. Троєщина.

Хоча в справах окремого провадження суд зобов`язаний, відповідно до статті 294 ЦПК України, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, у даній справі ця процесуальна вада не впливає на законність та обґрунтованість кінцевого рішення. Відсутність у заявниці належних доказів факту поховання робить неможливим досягнення її кінцевої мети. Навіть за умови активного сприяння суду, неможливо встановити факт, якщо не існує достовірних доказів, які його підтверджують. Факт поховання відбувся майже 100 років тому, і відповідні офіційні записи не збереглися, що було підтверджено відповідями державних органів. Таким чином, відмова суду першої інстанції є правильною та обґрунтованою. Заявниця не довела ключовий факт, що мав би для неї юридичне значення, а встановлення факту смерті без доказів її поховання не призвело б до жодних правових наслідків для заявниці щодо місця поховання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Вергелеса Дениса Євгенійовича, діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов