Справа № 464/6556/23 Головуючий у 1 інстанції: Сабара Л. В.
Провадження № 22-ц/811/2947/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

представника АТ «Українська залізниця» - Прасол А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що він працює в АТ «Українська залізниця» на посаді старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Наказом АТ «Укрзалізниця» № 389/ос від 01.04.2022 призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки АТ «Укрзалізниця» не призупиняло свою роботу, враховуючи мету та предмет діяльності товариства. Робоче місце позивача розташовано за адресою АДРЕСА_1 , за місцезнаходженням Регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Ні за розташуванням відповідача (м. Київ), ні за місцезнаходженням робочого місця позивача (м. Львів) бойові дії не мали місця, а відповідач продовжував здійснювати господарську діяльність. Отже, на час видання оспорюваного наказу, не існували обставини, які б виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Тобто, не існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її, відтак підстави для призупинення дії трудового договору, які визначені у статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відсутні.

На підставі наведеного просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 № 389/ос в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 та поновити з 01.04.2022 дію трудового договору з ним; стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь середню заробітну плату, обчислену відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 за період з 01.04.2022 по день фактичного допуску до роботи як оплату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15.08.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції повинен був встановити чи мав роботодавець (відповідач) законні передумови для призупинення дії трудового договору, тобто чи перебував відповідач в таких обставинах, коли він не міг надати працівнику роботу, а працівник не міг виконати роботу. Зокрема, суд повинен був встановити чи мало місце знищення в результаті бойових дій необхідних для виконання роботи позивачем виробничих, організаційних, технічних можливостей, засобів виробництва або чи було неможливим їх функціювання з об`єктивних і незалежних від відповідача причин, а переведення позивача на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці було неможливим. Однак, суд першої інстанції застосував ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» всупереч правовій позиції, що є в постанові ВС від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22. Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд на підставі поданих відповідачем доказів, дійшов до висновку про те, що відповідачем доведено тимчасову відсутність у нього підстав для виконання завдань передбачених Положенням про Департамент внутрішнього аудиту та контролю, через воєнні дії, а позивачем не доведено можливості відповідача забезпечити позивача роботою. Проте вказаний висновок суду є безпідставним та суперечить згаданій правовій позиції ВС, оскільки подані відповідачем докази не підтверджують відсутності можливості забезпечити позивача роботою внаслідок військової агресії рф проти України, а подані позивачем докази підтверджують його можливість виконувати роботу. Так, у цій справі установлено та не заперечувалося стороною відповідача, що АТ «Укрзалізниця» не зупиняло свою роботу, враховуючи мету та характер діяльності товариства. Позаяк АТ «Укрзалізниця» здійснювало діяльність, то й підстав для призупинення дії трудового договору з Позивачем, як старшим ревізором відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень Департаменту у відповідача не було. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач позбавлений можливості надати роботу позивачу, зокрема і в тому числі хоча б частково, дистанційно або застосувати інший механізм встановлення скороченої тривалості робочого часу, дня, тижня чи продовження застосування простою, переведення на іншу роботу, яку здатен виконувати позивач відповідної до своєї кваліфікації та досвіду роботи. Робоче місцем позивача розташовано за адресою вул. Гоголя, 1, м. Львів, за місцезнаходженням Регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». Ні за розташуванням відповідача (м. Київ), ні за місцезнаходженням робочого місця позивача (м. Львів) бойові дії не мали місця, а відповідач продовжував здійснювати господарську діяльність. Відсутність Планів внутрішніх аудитів на 2022 рік не є доказом перебування відповідача в обставинах неможливості забезпечити позивача роботою у зв`язку з військовою агресією проти України, також в справі не має доказів того, що відсутність планів аудиту викликана військовою агресією проти України. Структурні підрозділи, регіональні філії, філії АТ «Укрзалізниця», як об`єкти аудиту та контролю в період дії воєнного стану в Україні не припинили своєї господарської діяльності, а отже, могли піддаватись заходам аудиту з боку працівників Департаменту аудиту. Головна ціль діяльності Департаменту спрямована саме на збільшення вартості Товариства та вдосконалення його діяльності і процесів, тобто функціонування Департаменту є необхідним для покращення економічного становища АТ «Укрзалізниця», тому відповідач повинен був надати суду переконливі докази неможливості роботи позивача та навести докази, яким чином наявність збитків вплинуло на обсяг обов`язків Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, зокрема позивача. Відповідачем не було надано доказів неможливості забезпечення позивача роботою, не надано доказів неможливості виконання роботи позивачем, не надано доказів існування неможливості переведення позивача на іншу роботу або забезпечення дистанційною роботою. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права.

29.09.2023 позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу, тобто в межах тримісячного строку після зупинення строків, визначених статтею 233 КЗпП України. Вважає помилковим висновок суду про те, що наявність карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) не перешкоджає застосуванню визначеного ст. 233 КЗпП України строку. Отже, строк звернення до суду з цим позовом, з урахуванням положень пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, у позивача розпочався 01.07.2023. Позовна заява позивачем подана до суду 29.09.2023, тобто, тримісячний строк звернення до суду позивачем не пропущений. Крім того, позивач 13.11.2023 подав до суду клопотання визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом та поновити цей строк. Однак, всупереч процесуальному закону суд не розглянув зазначене клопотання.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Від АТ «Українська залізниця» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник Довгань В.І. підтримали апеляційну скаргу, представник АТ «Українська залізниця» Прасол А.С. заперечила проти задоволення скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Львівська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ Українська залізниця» згідно безстрокового договору.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 01.04.2022 № 389/оc у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів, з 01.04.2022 припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24.02.2022, та з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними в Додатку № 1. Витяг з даного Додатку містить прізвище ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо призупинення дії трудового договору

Апеляційний суд ураховує, що підставами для призупинення дії трудового договору з позивачем стали військова агресія російської федерації проти України, запровадження режиму воєнного стану, стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24.02. 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15.03.2022 прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022.

Указаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом (частини друга, третя статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин (частина перша статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного наказу роботодавця).

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2024 у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23)).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у роботодавця були наявні підстави для призупинення дії трудового договору з позивачем зокрема, викликані збройною агресією росії проти України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком районного суду з огляду на таке.

У постанові Об`єднаної палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи від 05.05.2025 у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24), до вирішення якої зупинялося провадження у цій справі, вказано, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору.

Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Частина перша вказаної норми права у чинній редакції визначає, що призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу) є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

Апеляційний суд ураховує, що стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як спеціальна норма, надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником за наявності вищевказаних обставин.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібні висновки неодноразово висловлено у постановах Верховного Суду, зокрема: від 21.06.2023 у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 28.02.2024 у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23, від 20.09.2024 у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24).

У постанові Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 465/4855/23 (провадження № 61-6755св24), де вирішувався подібний спір між працівником та роботодавцем АТ «Укрзалізниця», зазначено, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи АТ «Укрзалізниця» здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

Сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача роботою.

У вищевказаній справі Верховний Суд указав, що оскільки відповідач не довів і у справі не встановлено обставин абсолютної неможливості надання відповідачем позивачу роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу її виконувати, тому суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Верховний Суд у своїх постановах: від 15.09.2023 у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31.01.2024 у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28.02.2024 у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14.02.2024 у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23), неодноразово висловлював свою позицію щодо обов`язку суду з`ясовувати, а відповідача довести, неможливість надання та виконання такої роботи.

Указана судова практика є незмінною.

У цій справі, відповідачем не доведено та з матеріалів справи не вбачається абсолютної неможливості виконання позивачем роботи з огляду на те, що АТ «Укрзалізниця» на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору і на час розгляду справи здійснювало свій основний вид діяльності та надавало послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів. Дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Укрзалізниця» дію трудових договорів не було призупинено.

АТ «Укрзалізниця» не припиняло своєї господарської діяльності після запровадження воєнного стану й не встановлено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 06.11.2024 у справі № 359/6714/23, провадження № 61-8920св24.

Таким чином, у спірних правовідносинах наявні підстави для визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу роботодавця у частині призупинення дії трудового договору з позивачем.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (призупинення дії трудового договору)

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника.

Разом із тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

У постанові Об`єднаної палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи від 05.05.2025 у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) зроблено висновок про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.

У постанові вказано, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом із тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України.

У цій справі встановлено, що саме незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, а тому обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час перебування у вимушеному прогулі покладається на роботодавця.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку, а саме з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до розрахунків, наданих відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача складала 891,23 грн.

Встановлено, що наказом від 25.02.2025 № 740/ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого ревізора з 28.02.2025 за власним бажанням.

Таким чином вимушений прогул у зв`язку з незаконним призупиненням трудового договору позивача тривав з 01.04.2022 (день призупинення дії договору) до 28.02.2025 (день звільнення працівника), тобто 761 робочий день.

Отже, середній заробіток за час призупинення дії трудового договору, який підлягає стягненню з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача, повинен становити 678 226,03 грн (761 робочий день х 891,23 грн).

У постанові Верховного Суду від 18.10.2024 у справі № 757/27799/21-ц (провадження № 61-11515св24) викладено правовий висновок про те, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та вираховуються при виплаті працівнику. Отже, присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів при її виплаті.

З огляду на зазначене із присудженої позивачу сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід утримати установлені законодавством України податки і збори.

Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 06.11.2024 у справі № 359/6714/23, провадження № 61-8920св24.

Щодо поновлення дії трудового договору

Встановлено, що наказом відповідача від 25.02.2025 № 740/ос ОСОБА_1 звільнено з посади старшого ревізора з 28.02.2025 за власним бажанням.

02.09.2025 ОСОБА_1 подав письмову заяву про відмову від позовних вимог про поновлення дії трудового договору.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Також, окрім цього, згідно п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Окрім наведеного, відповідно до п.3 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.

Підстав для відхилення заяви про відмову від позову в частині поновлення дії трудового договору та неприйняття такої відмови, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Щодо строку звернення до суду з позовом

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Верховний Суд у постанові від 11.12.2023 у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30.06.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06. 2023 у № 651.

Враховуючи, що оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 01.07.2023, та строк, визначений статтею 233 цього Кодексу, звернувшись до суду 29.09.2023 позивач не пропустив строк на звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнаннч незаконним та скасування наказу АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 № 389/ос про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Провадження у справі в частині вимог про поновлення дії трудового слід закрити у зв`язку з відмовою позивача від цієї вимоги.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 367, 368, 373, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/оc у частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 678 226,03 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення дії трудового договору закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 12.09.2025

Головуючий

Судді