ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/33280/23

Провадження № 22-ц/820/1704/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Плінська І.П.,

з участю представниці відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , про визнання права власності.

ОСОБА_2 зазначив, що він був власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , та є власником земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :02:006:0239, за цією ж адресою.

Згідно з договором іпотеки від 15 червня 2007 року позивач передав Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» (далі банк) в іпотеку домоволодіння за вказаною адресою цегляний житловий будинок «А-1» загальною площею 53,9 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, цегляний хлів «Б», бетонний погреб «В», цегляну вбиральню «Г».

Оскільки позивач не повернув кредит, то Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект») як правонаступник банку набуло право власності на вказане домоволодіння.

За договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 січня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. (зареєстровано в реєстрі за №255), ТОВ «Кей-Колект» продало ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 , позначений на плані літерою «А-1» загальною площею 53,9 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, цегляний хлів «Б», бетонний погреб «В», цегляну вбиральню «Г». На підставі цього договору приватний нотаріус Чуловський В.А. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок (номер запису про право власності 40305266).

Крім того, на земельній ділянці площею 0,06 га, кадастровий номер :02:006:0239, розташована неприйнята в експлуатацію частина будинку (незаконна добудова) загальною площею 72,8 кв.м, житловою площею 50,9 кв.м, яка не була передана банку в іпотеку та продана ОСОБА_3 . Загальна площа будинку (разом із незаконним будівництвом) складає 126,7 кв.м, а житлова площа 80,1 кв.м.

22 липня 2021 року працівник Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області ОСОБА_4 вніс зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо площі житлового будинку, зокрема, змінив загальну площу будинку з 53,9 кв.м на 126,7 кв.м та житлову площу з 36,4 кв.м на 80,1 кв.м. Указана добудова є самочинним будівництвом, має ознаки сукупності будівельних матеріалів і робіт, які належать на праві власності позивачу, внаслідок чого державний реєстратор Корній О.С. незаконно та безпідставно вніс реєстраційні зміни щодо права власності ОСОБА_3 на житловий будинок.

За таких обставин ОСОБА_2 просив суд:

визнати за ним право власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи та роботи, що витрачені на прибудову загальною площею 72,8 кв.м до житлового будинку загальною площею 53,9 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,06 га з кадастровим номером :02:006:0239;

скасувати рішення державного реєстратора Розсошанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області Корнія О.С. від 22 липня 2021 року, 12:59:18, індексний номер 59411260 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

скасувати державну реєстрацію від 22 липня 2021 року, 12:41:30, у Державному реєстрі речових прав щодо виправлення розділу відносно об`єкта нерухомого майна №01.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2025 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами порушення свого права у спірних правовідносинах, а тому підстави для визнання за ним права власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи та роботи, що витрачені на прибудову до спірного будинку, скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації права власності відсутні.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :02:006:0239, а тому йому належить неприйнята до експлуатації прибудова, яка розташована на цій ділянці. Державний реєстратор зареєстрував право власності ОСОБА_3 на вказану прибудову без будь-яких правових підстав, у зв`язку з чим порушено право позивача як власника будівельних матеріалів і виконаних робіт на прийняття житлової прибудови в експлуатацію.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не подали відзив на апеляційну скаргу.

Щодо розгляду справи апеляційним судом за відсутності позивача

Відповідно до статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», заява №11681/85, рішення від 7 липня 1989 року, пункт 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи.

Позивач ОСОБА_2 брав участь у справі через свою представницю, адвокатку Свірневську Н.В.

Ухвалою від 18 липня 2025 року справа була призначена до судового розгляду в суді апеляційної інстанції на 2 вересня 2025 року об 11 годині.

22 липня 2025 року адвокатка Свірневська Н.В. одержала судову повістку про виклик у судове засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с. 210). Водночас направлена на зазначену у справі адресу позивача ОСОБА_2 судова повістка повернулася до суду з відміткою у поштовому повідомленні про відсутність адресата за місцем проживання (а.с. 214).

Тобто позивач ОСОБА_2 та адвокатка Свірневська Н.В. повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді у порядку, передбаченому частиною шостою статті 128, частиною п`ятою статті 130 ЦПК України.

Адвокатка ОСОБА_5 звернулася до суду апеляційної інстанції з заявою про відкладення розгляду справи посилаючись на те, вона зайнята в іншій справі. Водночас позивач ОСОБА_2 та адвокатка Свірневська Н.В. не зявилися в судове засідання.

Оскільки поважність причини неявки позивача та його представниці не підтверджена, позивач ОСОБА_2 та адвокатка Свірневська Н.В. реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, то апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу в даному судовому засіданні.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що відкладення розгляду справи призведе до порушення строку розгляду апеляційної скарги, визначеного статтею 371 ЦПК України.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив норми статей 15, 16, 331 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), не застосував норми Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952-IV) та не врахував приписи статей 4, 5 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині мотивів прийнятого рішення.

В решті апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_2 був власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 .

Згідно з договором іпотеки від 15 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пруняком В.І. (зареєстровано в реєстрі за №2444), ОСОБА_2 передав банку в іпотеку домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке складалося з цегляного житлового будинку «А-1» загальною площею 53,9 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, цегляного хліва «Б», бетонного погребу «В», цегляної вбиральні «Г».

У порядку звернення стягнення на предмет іпотеки 16 червня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Суперфін Б.М. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ТОВ «Кей-Колект» на вказане домоволодіння (номер запису про право власності 10062687).

За договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 січня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. (зареєстровано в реєстрі за №255), ТОВ «Кей-Колект» продало ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_1 , позначений на плані літерою «А-1» загальною площею 53,9 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, цегляний хлів «Б», бетонний погреб «В», цегляну вбиральню «Г». На підставі цього договору приватний нотаріус Чуловський В.А. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок (номер запису про право власності 40305266).

Водночас ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :02:006:0239, по АДРЕСА_2 , яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

На цій ділянці була розташована самочинно зведена прибудова до житлового будинку загальною площею 72,8 кв.м.

22 липня 2021 року Розсошанська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області в особі державного реєстратора Корнія О.С. внесла зміни у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна житлового будинку по АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер 01), зокрема, змінив загальну площу будинку з 53,9 кв.м на 126,7 кв.м та житлову площу будинку з 36,4 кв.м на 80,1 кв.м.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Частиною першою статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України).

В силу статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із положень статей 4, 5 Закону 1952-IV слідує, що право власності на нерухоме майно, в тому числі на житлові будинки підлягає державній реєстрації. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

В силу частини третьої статті 26 Закону №1952-ІV у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно дол. статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона реалізує відповідно до закону та на власний розсуд.

Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. За своєю правовою природою набуття права власності це певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певний об`єкт.

Право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації, тобто після завершення будівництва нерухомого майна, зокрема житлових будинків (приміщень), та прийняття їх до експлуатації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту виникає в учасників цивільних відносин із дня державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно.

До завершення будівництва нерухомого майна забудовник вважається власником матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва.

Завданням цивільного судочинства є належний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушується, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).

За змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 листопада 2019 року (справа 456/952/16-а), вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також установити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року (справа №513/879/19), у схожих правовідносинах, в яких позивач оскаржував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права (права оренди), звернула увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону №1952-ІV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.14)).

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 9 листопада 2021 року (справа №466/8649/16-ц) зазначила, що відповідно до усталеної практики якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_2 є власником присадибної ділянки по АДРЕСА_2 .

На цій ділянці, окрім житлового будинку «А-1» загальною площею 53,9 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, набутого ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 28 січня 2021 року, була розташована самочинна прибудова до житлового будинку загальною площею 72,8 кв.м.

ОСОБА_3 прийняв цю прибудову до експлуатації та зареєстрував на неї право власності, що обумовило звернення ОСОБА_2 з позовом до суду.

Оскільки ОСОБА_3 заперечує право власності ОСОБА_2 на будівельні матеріали, конструктивні елементи та роботи, що витрачені на зведення прибудови, то висновок суду першої інстанції про відсутність порушення суб`єктивного права позивача є помилковим.

Водночас позивач ОСОБА_2 обрав неефективний та неналежний спосіб захисту цивільного права у спірних правовідносинах.

З огляду на те, що спірна прибудова створена та зареєстрована як об`єкт цивільних прав нерухома річ, то задоволення позову ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи та роботи, що витрачені на прибудову не призведе до реального відновлення порушеного права позивача, оскільки для вирішення існуючого спору про право на нерухоме майно він буде змушений знову звертатися за захистом до суду. Також не буде відновлене право ОСОБА_2 на житлову прибудову при задоволенні його позову про скасування рішення державного реєстратора та державної реєстрації права власності щодо права ОСОБА_3 на спірну прибудову.

Відтак у позові ОСОБА_2 слід відмовити саме з цієї підстави.

Враховуючи характер спірних правовідносин, належним способом захисту цивільного права ОСОБА_2 є пред`явлення позову про визнання права власності на житлову прибудову та витребування її з чужого незаконного володіння.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в позові ОСОБА_2 , проте помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Під час розгляду справи суд першої інстанції не дотримався норм матеріального та процесуального закону, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

У зв`язку з цим, мотивувальну частину рішення суду слід змінити.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 вересня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Чевилюк З.А.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 47