ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 756/15417/21

провадження № 61-2794св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Микола Іванович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у складі судді Ткач М. М. та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Слюсар Т. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої дитини - ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтувала тим, що вона та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має статус дитини з інвалідністю.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано.

Їй стало відомо, що 29 липня 2020 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу було відчужено на користь ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що орган опіки та піклування не надавав згоди на відчуження квартири, в якій був зареєстрований їх малолітній син.

Вказувала, що малолітній ОСОБА_7 був зареєстрований у спірній квартирі, потім незаконно знятий з реєстрації по підробленим документам, а тому в подальшому його реєстрація в квартирі була поновлена.

За таких обставин укладення вищевказаного договору за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 Сімейного кодексу України заборону батькам вчиняти без дозволу органу опіки та піклування правочини щодо об`єкта житлової нерухомості, користувачем якого є малолітня дитина.

Вважає, що такі дії призвели до порушення права малолітньої дитини - ОСОБА_7 , в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення, гарантоване частинами третьою та четвертою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».

З наведених вище підстав позивачка просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 29 липня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М. І. та зареєстрований у реєстрі за № 615;

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенка М. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 53351393 від 29 липня 2020 року та внесений на його підставі запис про право власності номер 37524674 від 29 липня 2020 року;

- визнати протиправним та скасувати державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відновити за ОСОБА_5 державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про право власності ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щооспорюваним договором купівлі-продажу квартири житлові права малолітнього ОСОБА_2 не порушені, оскільки після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і станом на дату укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири дитина постійно проживала разом з матір`ю, тобто має право на проживання в іншому житлі, відтак вказаний правочин не суперечить правам та інтересам дитини, не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини щодо жилого приміщення і не порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітньоїдитини - ОСОБА_2 , оскаржила його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 , залишено без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

03 березня 2025 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити новерішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 16 травня 2025 року представник ОСОБА_4 - адвокат Костенок А. М. просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

15 квітня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що відповідачу ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 : частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2009 року, частка - на підставі договору дарування від 18 червня 2009 року.

19 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року у справі № 2-7751/10 розірвано.

Під час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24 жовтня 2009 року.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 02 серпня 2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю до 18 років (номер особової справи 623666).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 14444874, виданої 12 березня 2021 року відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА в м.Києві, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 31 березня 2011 року.

Відповідно до висновку відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 листопада 2020 року до вказаного відділу 27 липня 2020 року від Жміївської сільської ради Іванківського району Київської області надійшли поштові повідомлення від 13 липня 2020 року № 215 та № 216 про зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у зв`язку із реєстрацією місця проживання в АДРЕСА_3 . На підставі вищевказаних повідомлень, працівники відділу внесли до реєстру територіальної громади м. Києва інформацію про зняття з реєстрації місця проживання вищевказаних осіб у житлі з 13 липня 2020 року.

Відповідно до відповіді Жміївської сільської ради Іванківського району Київської області від 16 жовтня 2020 року № 306 та від 28 жовтня 2020 року № 315 вказана сільрада в період з 01 липня 2020 року по жовтень 2020 року до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації будь-яку інформацію не надсилала.

03 листопада 2020 року працівниками відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації здійснено скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується повідомленням про скасування зняття з місця проживання № 54682891 від 03 листопада 2020 року.

01 червня 2020 року ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_8 видана довіреність, посвідчена державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Дібровою Л. М. та зареєстрована в реєстрі за № 297, якою відповідач уповноважив ОСОБА_8 представляти його інтереси, в тому числі як власника, щодо розпорядження (купівля-продаж, міна, здача в оренду та інше) належною йому квартирою АДРЕСА_2 із правом укладення та підписання договору купівлі-продажу на умовах на його власний розсуд.

29 липня 2020 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяв ОСОБА_8 на підставі вказаної вище довіреності, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 615, відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_4 .

У пункті 6 зазначеного договору продавець гарантував, що продаж нерухомого майна у 2020 році здійснюється ним вперше, у квартирі ніхто не проживає і не зареєстрований, до моменту укладання цього договору квартира нікому іншому не відчужена, не передана в оренду або позичку, під забороною, арештом, заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних або обмежено дієздатних осіб на користування квартирою відсутні, що підтверджено письмовою заявою продавця, яка знаходиться у справах нотаріуса.

Згідно із пунктом 7 вказаного договору квартира є особистою власністю продавця та інших співвласників квартири згідно статей 68, 74 Сімейного кодексу України немає.

Крім цього, під час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу приватним нотаріусом були встановлені особи громадян, які підписали договір, встановлено їх дієздатність, а також перевірено повноваження представника і належність відчужуваної квартири продавцю.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 29 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна № 000 від 01 жовтня 2021 року право власності на спірну квартиру на час звернення позивача до суду зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4 , номер запису про право власності № 37524674; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу серія та номер: 615, виданий 29 липня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко М. І.

Згідно відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 серпня 2021 року № 10413-1864 у Службі у справах дітей та сім`ї відсутня будь-яка інформація про надання дозволу на реалізацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки ЦНАП Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 березня 2021 року ОСОБА_1 з 07 липня 1992 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 25 листопада 2021 року № 286659347 ОСОБА_1 на праві власності належить часткаквартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно акту № 823, складеного 18 березня 2020 рокуОболонським управлінням праці та соціального захисту населення, обстеженням, проведеним за адресою: АДРЕСА_4 , встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав

Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Підставою недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилалась на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій був зареєстрований її малолітній син, укладено без згоди органу опіки та піклування, тому порушує житлові права та майнові інтереси її малолітньої дитини.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини другої частини другою статті 177 СК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить відповідну перевірку заяви та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц, який підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

В цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалий час постійно мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджено актом обстеження сім`ї № 823 від 18 березня 2020 року.

У вказаній квартирі ОСОБА_1 зареєстрована, постійно проживає та має право власності на її частку.

З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, що при укладенні договору купівлі-продажу від 29 липня 2020 року майнові права малолітнього ОСОБА_2 не були порушені, оскільки на час укладення вказаного правочину в спірній квартирі він не проживав.

При таких обставинах суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов