Справа № 125/1523/24
Провадження № 22-ц/801/1676/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 рокуСправа № 125/1523/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Панасюка О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 травня 2025 року, ухвалене суддею Хитруком В.М., повне рішення складено 23 травня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області про визнання протиправними і скасування наказів про накладання дисциплінарного стягнення та про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області (далі по тексту «Ліцей» із відповідним відмінюванням) №108-к від 12 червня 2024 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Кузьминецький професійний аграрний ліцей Вінницької області нарахувати та виплатити заробітну плату ОСОБА_1 за період з 27 травня 2024 року по 11 червня 2024 року включно, виходячи із посадового окладу керівника фізичного виховання визначеного штатним розписом станом на 11 червня 2024 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області №109-к від 12 червня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді керівника фізичного виховання в Кузьминецькому професійному аграрному ліцеї Вінницької області з дня незаконного звільнення 12 червня 2024 року;

- стягнути з Кузьминецького професійного аграрного ліцею Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 25 червня 2024 року у справі №125/765/24 до електронного суду доставлено додаткові пояснення представника відповідача у цій справі, до яких, в тому числі, додано копії наказів №108-к від 12 червня 2024 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 » та №109-к від 12 червня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». У справі №125/765/24 він є позивачем, тому йому доступні для ознайомлення матеріали цієї справи. 25 червня 2024 року із текстів цих наказів йому вперше стало відомо про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи, а саме з посади керівника фізичного виховання Кузьминецького професійного агарного ліцею Вінницької області та про наявність таких наказів.

Після завершення чергової оплачуваної відпустки, 27 травня 2024 року він прибув до Кузьминецького професійного агарного ліцею, щоб приступити до роботи на посаді керівника фізичного виховання. Коли він спробував зайти до приміщення, в якому раніше працював, то не зміг цього зробити, бо своїм ключем відчинити ці двері не зміг. Секретар повідомила, що замок в дверях замінений і йому заборонено туди заходити. Після цієї розмови в коридорі він зустрівся з директором ліцею ОСОБА_3 , який почав погрожувати йому звільненням з роботи. Через ці обставини він змушений був кожного дня перебувати не на звичному місці роботи, а в інших приміщеннях ліцею чи на території, що належить ліцею. При прийомі на роботу йому не визначили робоче місце і тому спочатку приходилося працювати за вільним столом в приймальні. Через півтора місяці він самостійно перейшов працювати у підсобне приміщення одного з кабінетів ліцею, в якому працював до відпустки.

17 червня 2024 року позивач запитав працівників бухгалтерії чому йому не виплачений аванс, на що вони повідомили, що їм заборонено з ним розмовляти. Через це він змушений був 18 червня 2024 року надіслати до Кузьминецького професійного агарного ліцею запит на інформацію, в якому просив надати інформацію про те чому йому не виплачений аванс за червень 2024 року. Кузьминецький професійний агарний ліцей надав відповідь, в якій повідомив, що аванс не виплачений через те, що позивача звільнено з роботи. З 18 червня 2024 року він перестав ходити на роботу.

ОСОБА_1 зазначає, що під час прийому на роботу його не було ознайомлено з посадовою інструкцією керівника фізичного виховання та графіком роботи. За період його роботи в ліцеї офіційного затвердженого графіку роботи в цьому закладі освіти не існувало. Правила внутрішнього трудового розпорядку працівників Кузьминецького професійного аграрного ліцею, в яких визначений графік роботи, втратили свою чинність 01 січня 2023 року, а нові правила не були затверджені.

Отже, він працював без визначених для нього посадових обов`язків, без встановленого графіку роботи та без визначеного місяця роботи.

Позивач вважає накази №108-к та №109-к від 12 червня 2024 року «протиправними та такими що підлягають скасуванню, а він підлягає поновленню на роботі із стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказує, що у текстах наказів відповідачем не було зазначено протягом якого робочого дня (дата) його нібито не було на роботі та скільки годин він нібито був відсутній на роботі; він не отримував від відповідача жодного повідомлення про те, що він бажає отримати від нього пояснення про нібито відсутність на роботі; йому не було доведено графік роботи, офіційного графіку роботи в ліцеї не існувало; керівництво не взяло до уваги, що якби він дійсно був відсутній на роботі, то першою причиною відсутності міг стати стан його здоров`я; відповідач не надав можливості ознайомитися з актами та доповідними записками, які стосуються нібито відсутності його на роботі; звільнення його з роботи може бути помстою за викриття кримінальних правопорушень.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована наступним:

- порушення норм процесуального права: суд провів судове засідання 16 квітня 2025 року та 21 травня 2025 року в режимі відеоконференції без законних на те підстав, чим допустив неправомірну участь представника відповідача в судових засіданнях;

- суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про зобов`язання відповідача надати відповіді на поставлені в позовній заяві питання, і неправомірно визнав додаткові пояснення відповідача такими, що відповідають вимогам ст. 93 ЦПК України, чим допустив неправильне тлумачення закону, адже додаткові пояснення та заява свідка - це різні процесуальні документи;

- суд проігнорував вимоги ст. 126 ЦПК України, прийнявши додаткові пояснення відповідача, подані поза процесуальними строками, чим допустив упереджене ставлення суду до позивача;

- суд не застосував наслідки не подання відповідачем оригіналів документів, які були витребувані в останнього судом відповідною ухвалою від 16 квітня 2025 року;

- відповідачем надано два накази - про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та про звільнення ОСОБА_1 , тобто було застосовано два дисциплінарних стягнення, що суперечить п. 2 ст. 149 КЗпП України;

- суд не взяв до уваги інформацію, про яку вказував позивач в судовому засіданні, а саме про те, що під час прийняття позивача на роботу відповідач не дотримався вимог ст. 29 КЗпП України (щодо ознайомлення його з посадовою інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку та визначення робочого місця) та не застосував норми КЗпП України;

- суд проігнорував норми ч. 2 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України, не висловивши своєї думки щодо належності, допустимості чи достовірності доказів та щодо відхилення врахування кожного доказу;

- суд неповно з`ясував обставини справи: чи отримував позивач кореспонденцію від відповідача, який заперечував цей факт; чи отримував позивач пропозицію надати пояснення про причини нібито його відсутності на роботі;

- суд визнав встановленими певні обставини справи, однак ці обставини недоведені: про ознайомлення позивача з правилами внутрішнього розпорядку; суд прийняв до уваги правила внутрішнього розпорядку, які є незаконними через порушення порядку їх запровадження; про намагання відповідача отримати пояснення про причини відсутності на роботі позивача;

- висновки суду не відповідають обставинам справи: висновок суду про ознайомлення позивача з Правилами внутрішнього розпорядку; про визнання Правил внутрішнього трудового порядку чинними; про недопущення відповідачем вимого трудового законодавства; про надіслання позивачем листів з пропозицією відповідачу повідомити про причини його відсутності на робочому місці.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Однією із вимог позову є поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника фізичного виховання з 12.06.2024 року.

Встановлено, що наказом директора Ліцею від 27.03.2023 року ОСОБА_1 призначено на посаду керівника фізвиховання та визначено цю посаду, як основну.

Наказом директора Ліцею від 01.04.2024 року ОСОБА_1 надано щорічну відпустку з 01.05 по 26.05.2024 включно.

Беззаперечним фактом з боку сторін є факт звернення ОСОБА_1 до керівництва Ліцею з листом від 25.05.2024 року з проханням надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 27.05 по 31.08.2024 року для продовження курсу лікування хвороби, на підставі якої йому встановлена група інвалідності.

Директор Ліцею листом від 27.05.2024 року відмовив в проханні ОСОБА_1 щодо надання такого виду відпустки.

Як стверджує позивач, 27 травня 2024 року він прибув до ліцею і спробував зайти до приміщення, в якому раніше працював, але не зміг цього зробити, через заміну на вхідних дверях замка і через заборону керівництвом заходити. В коридорі ліцею ОСОБА_1 зустрів директора, який погрожував йому звільненням.

Ці обставини відповідач заперечує, стверджуючи, що вони надумані і нічим не підтверджуються, і позивач і не мав наміру виходити на роботу, що підтверджує його заява про надання відпустки без збереження заробітної плати.

Відповідно до наказу №108-к від 12 червня 2024 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 »:

1. Визнати для ОСОБА_1 , керівника фізичного виховання, робочі дні 28.05.2024, 29.05.2024, 30.05.2024, 31.05.2024, 03.06.2024, 04.06.2024, 05.06.2024, 06.06.2024, 07.06.2024, 10.06.2024, 11.06.2024, 12.06.2024 днями прогулів без поважних причин.

2. У табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 дні 28.05.2024, 29.05.2024, 30.05.2024, 31.05.2024, 03.06.2024, 04.06.2024, 05.06.2024, 06.06.2024, 07.06.2024, 10.06.2024, 11.06.2024,12.06.2024 позначити як прогули. 3. Заробітну плату за робочі дні 28.05.2024, 29.05.2024, 30.05.2024, 31.05.2024, 03.06.2024, 04.06.2024, 05.06.2024, 06.06.2024, 07.06.2024, 10.06.2024, 11.06.2024, 12.06.2024 не нараховувати.

За грубе порушення трудової дисципліни застосувати до ОСОБА_1 , керівника фізичного виховання, згідно п.2 ст. 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п.4 ч.І ст.40 КЗпП України.

5. Інспектору по кадрах ОСОБА_6 підготувати проект наказу про звільнення ОСОБА_1 , керівника фізичного виховання згідно п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України.»

Відповідно до наказу №109-к від 12 червня 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 »: « ОСОБА_1 , керівника фізичного виховання, звільнити 12 червня 2024 року за прогул без поважних причин, пункт 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.»

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у конкретних випадках, одним з яких є прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ч.1. ст.40 КЗпП України)

Як роз`яснено в Постанові Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП , суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення (ст. 149 КЗпП України).

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

У даній справі апеляційним судом не встановлені докази, якими б обґрунтовувалась позиція позивача з приводу виходу його на роботу після відпустки, з приводу недопуску його до роботи і позбавлення його можливості працювати.

Відповідач стверджує, що виконав вимоги закону щодо фіксації прогулу направленням ОСОБА_1 листів з проханням надати пояснення з приводу поважності невиходу на роботу з 28.05.2024 року по день звільнення.

На підтвердження своєї позиції відповідач надав копії доповідних записок, актів встановлення факту відсутності ОСОБА_1 на робочому місці та листи з пропозицією надати пояснення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд витребував у відповідача оригінали документів, копії яких надані до відзиву, але оригінали документів так і не були надані суду, а тому суд повинен був застосувати наслідки, передбачені ч. 6 ст. 94 та ч. 5 ст. 100 ЦПК України (якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги).

При перегляді справи, апеляційний суд з`ясовував це питання, і було встановлено, що адвокат - представник відповідача в одному із судових засідань в суді першої інстанції попросила оголосити перерву для надання оригіналів документів, але позивач на це клопотання відповів, що не наполягає на надані суду оригіналів, і після цього суд не наполягав на тому, щоб відповідач все ж таки їх надав.

Цей факт підтвердив апелянт в судовому засіданні при перегляді справи, і цей факт підтверджується ним безпосередньо в апеляційній скарзі, де він зазначив, що враховуючи дослідження судом копій актів та доповідних записок, позивач не підтримав пропозицію щодо оголошення перерви та не наполягав на поданні відповідачем оригіналів актів та доповідних записок після перерви.

Проаналізувавши ст. 94 та ст.100 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що наслідки неподання оригіналів документів, про які йде мова в цих нормах (доказ не береться судом до уваги), можуть бути застосовані у випадку, коли копії цих документів ставляться під сумнів щодо відповідності поданих копій оригіналу.

В даному випадку, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не наполягаючи на надані оригіналів документів, після заявленого адвокатом клопотання, підтвердив цим самим відсутність в нього таких сумнівів, так само і позивач, який не наполягав на надані оригіналів документів після заявленого клопотання. Також, апеляційний суд зважає, що наявність таких сумнівів не підтверджується і мотивами клопотання позивача про витребування оригіналів документів, яке було задоволено судом.

Отже, підстав не брати вказані копії документів до уваги у суду першої інстанції не було.

Дослідивши копії документів, які були приєднанні до відзиву, апеляційний суд встановив наступне.

Починаючи з 28.05.2024 року і по 11.06.2024 року (в т.ч. 29-31.05.2024, 03-07.06. 2024, 10-11.06.2024), в кожен із цих днів, комісійно працівниками ліцею складались акти про встановлення відсутності ОСОБА_1 на робочому місці у кожен з цих днів відповідний день, а заступником директора ліцею складалась доповідна на ім`я директора ліцею про неявку у відповідний день ОСОБА_1 .

У кожен із цих днів директором ліцею готувались листи на ім`я ОСОБА_1 з вимогою повідомити про причини його відсутності у відповідний день.

Ці листи, як стверджує відповідач, направлялись на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_1 , а також на адресу проживання останнього за допомогою Укрпошти.

ОСОБА_1 , в свою чергу, заперечує отримання згаданих листів як на електронну адресу, так і на адресу свого проживання. При цьому вказує, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем підтвердження від позивача про отримання (як того вимагає закон), а рекомендовані повідомлення Укрпошти про вручення адресату кореспонденції, є підроблені, адже підпис на них не належить позивачу, і на пошту (пересувне відділення Укрпошти в с. Терешки) для отримання поштових відправлень він не звертався.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу (частина перша статті).

Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження (частина друга статті).

У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом (частина третя статті).

По-перше, відповідно до ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) («особливості обміну документами, організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у роботодавця»), у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Як встановлено, і не заперечувалось сторонами при перегляді справи, між ліцеєм та ОСОБА_1 відсутня домовленість про обмін документами саме через електронну пошту за такою електронною адресою.

По-друге, в матеріалах справи дійсно відсутні докази, які б стверджували про факт підтвердження ОСОБА_1 отримання ним цих листів, які направлялись на згадану електронну адресу, а відтак, в силу ч. 3 ст.11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», всі листи направлені на згадану електронну адресу при запереченнях ОСОБА_1 про їх отримання, вважаються такими, що одержані останнім.

Однак, в обґрунтування обставин направлення копії цих листів за допомогою Укрпошти, відповідач надав копію опису вкладення у цінний лист №343 (вкладення у цінний лист - 6 арк.) (Т. а.с.117).

Дослідивши цей опис, апеляційним судом встановлено, що даний опис завірений підписом працівника пошти, яка перевірила вкладення, та штампом (печаткою) пошти від 05.06.2024.

З опису вбачається, що листи про причини відсутності на робочому місці № 792 від 29.05, № 810 від 30.05., 813 від 31.05, 817 від 03.06, 818 від 04.06, № 826 від 05.06.2024 року, були направлені на адресу проживання ОСОБА_1 , проти правильності якої останній не заперечував.

В матеріалах справи є відстеження на сайті Укрпошти за згаданим номером цінного листа (Т.1 а.с. 188), з якого вбачається, що вручено цінний лист особисто.

Факт отримання цього листа заперечував ОСОБА_1 , кажучи, що підписи про отримання ним поштових відправлень не належать йому, тому вони підроблені. Крім цього вказує, що він повідомляв суд, що особисто не отримував жодного відправлення в пересувному відділені Укрпошти, яке обслуговує населений пункт, в якому він проживає.

Отже, заперечуючи, ОСОБА_1 вказує одразу три обставини (мотиви), яким він обґрунтовує їх.

В силу статті. 81 ЦПК України, відповідач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Статтею 76 ЦПК України розкривається зміст поняття «докази» - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Фактично, докази надані в обґрунтування заперечень повинні спростувати обставини в обґрунтування вимог позову.

Стверджуючи про підробку підпису і про те, що кореспонденцію у відділені пошти він не отримував, останній у відповіді на відзив вказує, що його позицію можна підтвердити, провівши відповідну експертизу та шляхом допиту працівників пошти.

Разом з тим, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні при перегляді справи ОСОБА_1 не заявляв клопотань про призначення будь-яких експертиз, а також клопотань про допит свідків (працівників пошти чи інших осіб). Так само, ОСОБА_1 не надав жодного доказу на підтвердження того, що його не допускали до роботи і до робочого місця.

Отже, такі твердження ОСОБА_1 є необґрунтованими через недоведеність їх, а відтак, є доведеним факт отримання ОСОБА_1 листів від керівництва Ліцею з пропозицією надати пояснення відсутності його на роботі у згадані в них дні.

Відповіді на ці листи, зокрема пояснення про причини своєї неявки, ОСОБА_1 не надавав.

В основному, ОСОБА_1 , як позивач у справі, обмежився дослідженням та аналізом доказів, наданих відповідачем, не надаючи доказів в обґрунтування своїх заперечень.

Надавши багато документів (їх копії) до відповіді на відзив, ОСОБА_1 не аналізує жоден з них, навіть надаючи пояснення в судах на предмет їх співвідношення з тієї чи іншою обставиною, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої заперечення, тому і суд першої інстанції, і суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати відповідну оцінку їм.

Крім цього, одним із мотивів апеляційної скарги є помилковість висновку суду першої інстанції про ознайомлення позивача з Правилами внутрішнього трудового розпорядку і це підтверджується копією акту від 20.03.2023 року «Про оприлюднення правил внутрішнього трудового розпорядку», який був підписаний ОСОБА_1 .. Така позиція мотивована тим, що станом на 20.03.2023 року позивач не був працівником ліцею і тому не мав права засвідчувати акт, а підпис в акті схожий на його власний, але цей акт він не підписував.

До відзиву на позовну заяву відповідач надав копію Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ліцею, які були затвердженні директором ліцею 20 березня 2023 року за погодженням з головою профкому ліцею 20 березня 2023 року .

Відповідачем також надано копію Акту від 20.03.2023 року про оприлюднення правил внутрішнього розпорядку.

Апеляційний суд, дослідивши вказаний Акт встановив, що він підписаний членами комісії, які засвідчили що 20.03.2023 року в фойє навчального корпусу на стенді «Режим роботи ліцею» розміщений повний текст внутрішнього трудового розпорядку, який погоджений і затверджений 20.03.2023 року.

Серед членів комісії, які підписали цей акт, зазначений ОСОБА_1 , як юрисконсульт ліцею. В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 станом на 20.03.2023 року працював юрисконсультом.

Але в акті напроти прізвища ОСОБА_1 міститься підпис.

Позивач заперечує факт підписання ним цього Акту, але, знову ж таки, ОСОБА_1 не спростував факт підписання акту у вищезгаданий процесуальний спосіб - шляхом надання чи забезпечення доказів.

Не спростувавши те, що підпис в акті не є власним підписом позивача, цим актом підтверджено ознайомлення ОСОБА_1 з Правилами внутрішнього трудового розпорядку від 20.03.2023 року, навіть при тій незрозумілій обставині перебування останнього на посаді юрисконсульта. Факт нечинності цих правил (про що вказує позивач), у зв`язку з порушенням вимог і процедури їх затвердження (трудовим колективом) не має вирішального значення при розгляді вимог позову, адже ОСОБА_1 з 27.03.2023 року по день звільнення (більше року) працював в ліцеї за певними правилами, як і інші працівники ліцею.

ОСОБА_1 стверджує в позові, що в Ліцеї були правила внутрішнього трудового розпорядку станом на 2021-2022 роки, які втратили свою чинність 01 січня 2023 року, які були надані останнім до позову. Відповідно до цих правил початок роботи о 8-30 год до 18 год. В нових правилах - початок роботи о 08-00 год., а закінчення роботи о 17 год.. Отже, графік роботи у двох варіантах правил майже збігається, і цього не міг не знати позивач.

Однак, апеляційний суд зважає, що ОСОБА_1 акцентує увагу на нечинності правил внутрішнього трудового розпорядку, але разом з тим не проектує цю нечинність на спірні правовідносини, тобто не обґрунтовує, яким чином нечинність правил впливає на незаконність дій керівництва при його звільненні за прогул. І це є важливим, адже ОСОБА_1 не звинувачували в порушенні правил внутрішнього трудового розпорядку в частині порушення ним графіку роботи. ОСОБА_1 звинувачували у прогулі, тобто відсутності на роботі у дні, які вказані в вищезгаданих актах та наказі № 108-к про звільнення.

Нечинність правил або взагалі їх відсутність жодним чином не звільняє ОСОБА_1 чи інших педагогічних працівників від виконання ними свої обов`язків, які передбачені ч. 2 ст. 54 Закону України «Про освіту», а є лише підставою для притягнення керівництва ліцею до відповідної юридичної відповідальності за невиконання вимог трудового законодавства щодо Правил внутрішнього треудового розпорядку.

Крім цього, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд не звернув увагу, що існує два накази по установі - № 108-К та 109-К, в яких йде мова про звільнення ОСОБА_1 з посади за прогул, тобто, на його думку, було застосовано два дисциплінарних стягнення за одне порушення.

На думку колегії суддів, таке твердження апелянта є помилковим, і це вбачається із змісту самих наказів.

Згідно з наказом № 108-к, в пункті 4 говориться: «за грубе порушення трудової дисципліни застосувати до ОСОБА_1 , керівника фізичного виховання, згідно п. 2 ст. 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України», а в Наказі № 109-К мова про застосування дисциплінарного стягнення вже не йде.

В пункті 5 наказу № 108-к директор установи зобов`язує інспектора по кадрах підготувати проект наказу про звільнення ОСОБА_1 згідно п. 4 ст.40 КЗпП України, в цей же день видається наказ директора установи № 109-к про звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, пункт 4 ст. 40 КЗпП України. Тобто, наказ № 109-к виданий на підставі наказу 108-К, як логічне завершення процесу застосування до ОСОБА_1 дисціплінарного стягнення. В даному випадку, наявність іншого наказу не можливо трактувати як подвійну відповідальність за прогул.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом дублюють вже озвучені та оцінені судом, але в іншій інтерпретації, або не мають правового значення для того, щоб оскаржуване судове рішення визнати незаконним, адже частина з них лише декларуються без проектування на спірні правовідносини.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не впливають на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, оскільки рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк