КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/15155/24

провадження номер № 22-ц/824/9431/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від20 лютого 2025 року у складі судді Гончарука В.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 26 листопада 2013 року по 15 червня 2021 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказувала, що з початку повномасштабної війни в Україні вона з дитиною ОСОБА_3 переїхали до Польщі в місто Равич, де наймає квартиру та орендна плата за місяць складає 1000 злотих, що становить 10 700 грн 00 коп. Зазначала, що ОСОБА_3 є студентом 2-го курсу професійно-технічного училища у місті Равич, що підтверджується довідкою з навчального закладу від 10 червня 2024 року, та перебуває на її утриманні.

Зазначала, що її заробітна плата не покриває всіх потреб повнолітнього сина, який навчається у навчальному закладі, а інших видів доходу вона не має. Відповідач не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання сина.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною 23 років, а саме, до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за умови продовження ним навчання.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову 03 вересня 2024 року і до закінчення ОСОБА_3 навчання, однак не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

У решті позовних вимоги ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 частково та стягнути з нього на користь ОСОБА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини від його доходів до закінчення навчання повнолітнім сином ОСОБА_3 , а саме до 31 серпня 2025 року, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ст.199 СК України передбачено обов`язок утримання дитини до 23-х років, якою пов`язано утримання дитини саме з проходженням навчання. Зазначає, що він не заперечує проти сплати аліментів, але звертає увагу на те, що відповідно до довідки навчального закладу від 10 червня 2024 року ОСОБА_3 є студентом 2-го курсу у 2023/2024 році та закінчить навчання за програмою у серпні 2025 року, а тому вважає, що вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина до досягненням ним 23 років є неправомірними, оскільки термін навчання ОСОБА_3 закінчується у серпні 2025 року. Проте судом першої інстанції його твердження враховані не були.

Також зазначає, що він, не чекаючи ухвалення рішення по суті, враховуючи інтереси сина ОСОБА_3 , самостійно із січня 2025 року почав перераховувати аліменти на картковий рахунок сина у розмірі 25 %. Окрім того, ним були перераховані сину належні платежі за вересень-жовтень 2024 року.

Тому вважає, що з нього підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини від його доходів до закінчення навчання повнолітнім сином ОСОБА_3 до 31 серпня 2025 року.

Позивач ОСОБА_2 та третя особа: ОСОБА_3 , не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 26 листопада 2013 року позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року.

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є студентом 2 курсу Професійно - технічного училища у місті Равич Республіки Польща, термін закінчення навчання - серпень 2025 року, що підтверджується даними довідки Професійно-технічного училища у місті Равич від 10 червня 2024 року за № ZSZ-4414/204/23/24.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199-201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов`язку сплати аліментів, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до вищевказаних правових норм, виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.

У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Вирішуючи питання, чи потребує повнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріальної допомоги в зв`язку з навчанням, суд першої інстанції виходив із того, що він навчається на стаціонарній формі навчання у навчальному закладі та у нього відсутні джерела доходів, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 , у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги.

Як роз`яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина.

У постанові від 29 січня 2018 року у справі №622/373/16-ц Верховний Суд зазначив, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (ст.185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199-201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від обов`язку сплати аліментів, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до вищевказаних правових норм, виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки (сина) або одного з батьків, з якими вона (він) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.

За змістом ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і(або) у частці від доходу платника аліментів, з урахуванням обставин, передбачених ст. 182 цього Кодексу, а саме: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Окрім цього, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ч.2 ст.200 СК України).

При визначенні розміру аліментів на утримання повнолітньої дитини, суд першої інстанції правильно виходив з матеріального становища кожної із сторін спору, та врахував, що дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання, не працює, відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків.

Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, в нього на утриманні інші діти або непрацездатні батьки не перебувають, тому в сукупності оцінених судом доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини на період навчання у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця.

Саме такий розмір аліментів, спрямований на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, в зв`язку з навчанням.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Стягнення аліментів за даним судовим рішенням можливе до настання однієї з умов: досягнення 23 років або закінчення навчання.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови №3 від 15 травня 2006 року роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів: продовження навчання після досягнення повноліття; недосягнення дочкою, сином 23 років; потреби в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням наведених вище вимог закону та встановивши, що термін навчання ОСОБА_3 закінчується у серпні 2025 року, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення аліментів у вказаному вище розмірі на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, починаючи з дня пред`явлення позову 03 вересня 2024 року і до закінчення ОСОБА_3 навчання, однак не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

Доводи апеляційної скарги про те, що ст.199 СК України передбачено обов`язок утримання дитини до 23-х років, якою пов`язано утримання дитини саме з проходженням навчання, проте відповідно до довідки навчального закладу від 10 червня 2024 року ОСОБА_3 є студентом 2-го курсу у 2023/2024 році та закінчить навчання за програмою у серпні 2025 року, а тому відповідач вважає, що вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина до досягнення ним 23 років є неправомірними, колегія суддів вважає неспроможними, як такі, що ґрунтуються на власному трактуванні відповідачем норм сімейного законодавства.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року у справі №752/20152/16-ц висловив висновок про застосування норми права: «Аналіз змісту частини другої статті 199 СК України дає підстави для висновку, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, а також звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу до магістратури. Правило частини другої статті 199 СК України виключно передбачає припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення нею навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання у навчальному закладі. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, яка, зокрема не містить застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини.

Завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та: 1) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти; або 2) безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю, незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права на утримання (аліменти).».

Таким чином колегія суддів вважає, що закінчення навчання ОСОБА_3 за програмою у серпні 2025 року не позбавляє його права/можливості переходу (вступу) до навчального закладу на наступний рівень освіти, а відтак не позбавляє позивачку ОСОБА_2 права на отримання аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23 років.

Натомість, у випадку не продовження повнолітньою дитиною ОСОБА_3 такого навчання до досягнення ним 23 років, підстави для стягнення аліментів на дитину припиняються з об`єктивних причин.

Також в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 вказує про те, що він, не чекаючи ухвалення рішення по суті, враховуючи інтереси сина ОСОБА_3 , самостійно із січня 2025 року почав перераховувати аліменти на його картковий рахунок у розмірі 25 %. Окрім того, ним були перераховані сину належні платежі за вересень-жовтень 2024 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що надання дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі №712/4702/19 (провадження №61-929св20).

З огляду на викладене, вказані вище доводи апеляційної скарги, є необґрунтованими.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: