ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/788/25; 22-ц/821/818/25 Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/1956/23 Категорія: 304010000 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,

за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - адвоката Коцар Ольги Сергіївни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2025 року та апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - адвоката Коцар Ольги Сергіївни на додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2025 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» до ОСОБА_1 , Руськополянської сільської ради, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_2 , сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю (СТОВ) «ФОБОС», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування запису про державну реєстрацію, застосування наслідків нікчемності до договору купівлі-продажу, визнання права власності на введений в експлуатацію об`єкт будівництва, витребування майна, зобов`язання надати дозвіл на розробку та виготовлення земельно-технічної документації щодо відведення земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ПрАТ «ВФ Україні» звернулося до суду із позовом до відповідачів із зазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 20.04.2018 року між ПАТ «ВФ Україна» та СТОВ «Фобос» укладений договір оренди № DBI за адресою: АДРЕСА_1 , для встановлення базової станції мобільного зв`язку.

19.09.2018 року СТОВ «Фобос» відчужило нежитлове приміщення (склад ГСМ, Ф-1, огорожа № 1-3, технічна площадка І), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яке розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :02:004:0558, на підставі договору купівлі-продажу № 5531 від 19.09.2018 р. на користь ОСОБА_2 . При посвідченні договору нотаріус не зазначає власника землі, також не зазначає підставу користування нею продавцем, кадастровий номер тощо. Також сам СТОВ «Фобос» не повідомило нотаріусу про зведену на ділянці вежу мобільного зв`язку.

12.07.2022 року на підставі договору купівлі-продажу № 611 ОСОБА_2 відчужує на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення, складське приміщення (склад ГСМ, Ф-1, огорожа № 1-3, технічний майданчик І), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При посвідченні договору нотаріус зазначає, що земельна ділянка, на якій розташоване приміщення, не є власністю продавця та про що позивачу стало відомо тільки зараз, як і те, що жодних прав на користування за ними не оформлено. Продавець також нотаріально гарантує відсутність прав третіх осіб (в тому числі найму), у яких можуть бути привілеї щодо купівлі об`єкту продажу.

Позивач запевняє, що при оформленні вказаного вище договору обидві сторони достовірно знали про побудовану вежу мобільного зв`язку, висотою 40 м, яку видно на картах «гугл» з космосу, належну ПрАТ «ВФ Україна» та її права як користувача земельної ділянки, оскільки на момент такого правочину башта вже була не тільки побудована, а і введена в експлуатацію з лютого 2020 року.

ПрАТ «ВФ Україна» зазначає, що 15.07.2018 року позивачу надано дозвіл на будівництво мережі стільникового радіотелефонного зв`язку стандартів ПрАТ «ВФ Україна», пусковий комплекс № КІЕ CHK DBI, про початок будівельних робіт на земельній ділянці кадастровий номер :02:004:0558, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Будівництво башти мобільного зв`язку завершено у вересні 2018 року, термін експлуатації - 40 років.

14.02.2020 року видано декларацію про готовність до експлуатації зазначеного об`єкта.

Також позивач вказав, що, після укладення договору купівлі-продажу від 12.07.2022 року, йому стало відомо, що земельна ділянка, на які збудована башта мобільного зв`язку, належить до земель комунальної власності, зокрема на праві комунальної власності Руськополянській ОТГ, ніколи не передавалася ОСОБА_1 під будівництво нерухомого майна, в тому числі технічного майданчику; право власності, оренди чи користування на неї не оформлювалося. Більш того, ні СТОВ «Фобос», ні ОСОБА_2 не мали права відчуження чи розпорядження земельною ділянкою під баштою.

Позивач у позовній заяві зазначає, що об`єкти телекомунікаційної інфраструктури баштові споруди, замовником будівництва яких є ПрАТ «ВФ Україна», є окремими спорудами, які влаштовані на фундаменті та мають відповідну висоту, яка визначається залежно від місцезнаходження земельної ділянки з метою забезпечення зв`язком конкретної території. Будівництво баштової споруди спрямоване на забезпечення попиту мобільного зв`язку та інтернету у конкретній місцевості, тому переміщення такого об`єкту не можливе без її знецінення та зміни призначення. Вказаний об`єкт нерухомого майна належить до капітальних споруд, нерозривно пов`язаних із фундаментом, право на яку підлягає державній реєстрації

ПрАТ «ВФ Україна» з посиланням на ст. 134 ЗК України наголошує, що не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: будівництва, обслуговування об`єктів, в тому числі зв`язку.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 вважає, що споруда (башта) мобільного зв`язку побудована на зареєстрованому за ним технічному майданчику (літ. 1), що не відповідає дійсності, оскільки вежа мобільного зв`язку разом із фундаментом, побудована на земельній ділянці кадастровий номер :02:004:0558 не належній відповідачу.

На переконання позивача, ОСОБА_1 привласнює майнові права ПрАТ «ВФ Україні», а Руськополянська сільська рада також не визнає право позивача на об`єкт будівництва (клас ССІ) споруди (башти) мобільного зв`язку.

У зв`язку із цим, з метою захисту суспільного інтересу щодо забезпечення мобільним зв`язком та інтернетом територіальної громади, з метою недопущення незаконного привласнення майна відповідачем, ПрАТ «ВФ Україна» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило: визнати недійсними договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.07.2022 р, прийняте приватним нотаріусом Дудка Г.І. Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на складське приміщення; скасувати запис про державну реєстрацію; застосувати наслідки нікчемності до договору купівлі-продажу від 19.09.2018 року про відчуження СТОВ «Фобос» на користь ОСОБА_2 нежитлового складського приміщення; визнати право власності введеного в експлуатацію об`єкту будівництва споруди (башти) мобільного зв`язку за ПрАТ «ВФ Україна»; витребувати майно: споруди (башти) мобільного зв`язку з чужого незаконного володіння; зобов`язати Руськополянську ОТГ надати дозвіл на розробку та виготовлення земельно-технічної документації (проекту землеустрою) щодо відведення земельної ділянки під спорудою (баштою) мобільного зв`язку з метою укладення договору оренди для розміщення і експлуатації об`єктів електронних комунікацій; стягнути витрати з ОСОБА_1 одноособово.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2025 року позов залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2025 року стягнуто з ПрАТ «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 31 000,00 грн. У задоволенні заяви у частині вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в більшому розмірі відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач, заявляючи про порушення свого права укладенням спірного договору, не був стороною договору. Позивач не надав жодних доказів того, що предмет договору: склад ГСМ, А-1, огорожа № 1-3, технічна площадка І, загальною площею 27.2 кв.м., що розташовані на земельній ділянці площею 0,1406 га, кадастровий № :02:004:0558, належать йому на праві власності. Право оренди частини технічного майданчика, яке позивач набув у продавця за оспорюваним договором, зміною власника не припинилося.

В частині вимоги позивача про застосування наслідків нікчемності до договору купівлі-продажу від 19.09.2018 року, укладеного між СТОВ «Фобос» та ОСОБА_2 , суд зауважив, що позивач не навів суду яка норма закону вказує на нікчемність договору. При цьому, суд звернув увагу на те, що на наступний день після зміни власника СТОВ «Фобос» на ОСОБА_2 позивач переукладає з останньою договір оренди частини технологічного майданчика, жодним чином не заявляє про наявність будь-якого його права на вказане майно, про наявність збудованого ним нерухомого майна.

До того ж, під час оформлення дозвільних документів та подачі повідомлення про початок будівельних робіт 15.07.2019 року, позивач завідомо використав договір оренди з СТОВ «Фобос», який втратив свою чинність, оскільки вже діяв договір оренди із новим власником ОСОБА_2 .

Крім того, суд звернув увагу на те, що відповідач провів будівництво не маючи жодного права на земельну ділянку, на якій дане будівництво було здійснено (право власності, оренди, користування, тощо). Як зазначено в декларації про готовність об`єкта до експлуатації, позивач скористався договором оренди частини технологічного майданчика, площею 20 кв.м., проте предметом оренди було нерухоме майно відмінне від земельної ділянки - технологічний майданчик. Суд виснував, що із врахуванням положень ч. 1 ст. 376 ЦК України вказане нерухоме майно, право власності на яке просить визнати позивач, є самочинним будівництвом, оскільки воно збудоване на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Також суд вважав необґрунтованою вимогу позивача зобов`язати Руськополянську сільську раду надати дозвіл на розробку та виготовлення земельно-технічної документації щодо відведення земельної ділянки під вказаним об`єктом. На момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, рішенням Руськополянської сільської ради від 18.05.2023 р № 30-26/VIII технічну документацію затверджено та надано ОСОБА_1 у користування в оренду на 10 років, зокрема земельну ділянку за рахунок земель комунальної власності площею 0,0348 га за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи додаткове рішення районний суд виходив з часткової обгрунтованості і співмірності витрат на правову допомогу. Суд погодився із встановленим представником відповідача витраченим часом на надання адвокатських послуг, який становить 31 год, разом з тим вважав, що визначена вартість години роботи 1 500 грн є завищеною і підлягає зменшенню до 1 000 грн за 1 год витрачену адвокатом на правничу допомогу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції по суті спору, ПрАТ «ВФ Україна» оскаржило його в апеляційному порядку, вказуючи, що судове рішення є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, таким, що суперечить дійсним обставинам справи, своїм же висновкам, рішенням суду, що набрали законної сили, залишає правову невизначеність та виходить за межі предмету позову, упередженим та однобоким, отже підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що не погоджується із висновком суду щодо відсутності порушеного або оспорюваного інтересу позивача, оскільки відбулось порушення його прав. Таке порушення, на переконання апелянта, полягає у захопленні майна суб`єкта критичної інфраструктури, вартістю понад мільйон гривень, шляхом реєстрації права власності технічної площадки «І» поверх фундаменту вежі мобільного зв`язку, що призвело до сплати завищених платежів і також упереджено можливість суб`єкта критичної інфраструктури укласти договір з територіальною громадою.

Товариство вважає, що суд захистив корисливі цілі осіб, які, зловживаючи службовим становищем, в супереч посадовим обов`язкам та в незаконний спосіб здійснили заходи щодо службового підроблення з метою отримання протиправної вигоди та фактично легалізував шахрайсько-рейдерську схему щодо заволодіння об`єктами критичної інфраструктури, які є майном позивача, здійснені в період початку військової агресії. Відомості про такі дії внесенні за ч. 2 ст. 190 КК України в рамках порушеної кримінальної справи № 0000418.

На переконання апелянта суд першої інстанції вважає, що об`єкт критичної інфраструктури, а саме споруда 40 метрів заввишки, термін експлуатації якої 40 років, що є частиною мережі військового та цивільного захисту - поліпшеннями майданчика. Тобто фактично визнає чи передає право власності на вежу об`єкт критичної інфраструктури -третій особі, чим порушує майнові права позивача та виходить за всі межі позовних вимог.

Окрім того, скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що спірним рішенням суд першої інстанції вважає збудовану позивачем споруду самочинним будівництвом та фактично скасовує декларації про готовність до експлуатації об`єкта: «Будівництво мережі стільникового радіотелефонного зв`язку стандартів GSM-900/DCS-1800/UMTS-2100 ПрАТ «ВФ Україна» пусковий комплекс № КІЕ СНК DBІ. В той же час як постановою Черкаського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року у справі № 707/3201/23 встановлено, що оскільки відповідачем отримано дозвіл на проведення будівельних робіт, тому будівництво не є самочинним.

Висновки суду першої інстанції щодо самочинного будівництва у зв`язку з порушенням цільового призначення земельної ділянки апелянт спростовує посиланнями на ст. 20 ЗК України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про містобудівну діяльність» і вказує на особливості та обмеження щодо зміни цільового призначення земельних ділянок для розміщення технічних засобів та/або споруд електронних комунікацій, лінійних об`єктів енергетичної та транспортної інфраструктури (доріг, мостів, естакад).

Скаржник в апеляційній скарзі спростовує висновки суду в частині того, що позивач не є та не був стороною спірного договору та не надав доказів належності йому на праві власності предмету договору посиланнями на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 387/515/18 та у постанові від 22.09.2022 року у справі № 125/2157/19.

Також апелянт акцентує увагу суду на загальному принципі судочинства щодо кваліфікації спірних правовідносин сторін судом. Зазначає, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, а суд має самостійно перевірити доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини, та надати правильну правову кваліфікацію цим відносинам і зобов`язанням сторін.

Далі ПрАТ «ВФ Україна» в апеляційній скарзі, обгрунтовуючи підстави поданого позову, посилається на правову позицію ВП ВС від 20.07.2022 року у справі № 923/196/520, у якій суд зробив висновок щодо правових наслідків вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, в тому числі щодо недотримання вимог ст. 134 ЗК України щодо конкурентних засад передачі земельних ділянок у власність чи у користування.

Апелянт вказує, що тільки під час судового розгляду товариству стало відомо, що земельна ділянка під частиною технічного майданчику, що був об`єктом оренди за договорами оренди від 20.04.2018 року та від 20.09.2018 року не перебувала у користуванні ОСОБА_2 та СТОВ «Фобус», жодних дозволів на будівництво не надавалося. Проте орендар не несе жодної відповідальності за оформлення чи не оформлення цими особами договірних відносин.

Скаржник заперечує висновки суду, щодо безпідставності позовної вимоги про визнання права власності на споруду (вежу) мобільного зв`язку. Вважає, що наявні у позивача документи декларація про введення в експлуатацію, акт виконання будівельних робіт та техпаспорт на вежу підтверджують у ПрАТ «ВФ Україна» право власності на зазначений об`єкт.

Не врахування судом висновку експерта № 1903/08-2024 від 30.08.2024 р апелянт розцінює як маніпуляції судом наявними доказами та наполягає на врахуванні такого документу як доказу та/або на проведенні додаткової чи повторної експертизи.

Керуючись зазначеними доводами, ПрАТ «ВФ Україна» просить апеляційний суд скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач вказує, що вважає його таким, що не відповідає нормам матеріального і процесуального права, фактичним обставинам справи.

Зазначає, що судовий спір виник внаслідок протиправної, корисливої поведінки відповідача ОСОБА_1 , що належним чином не виконував свої службові обов`язки та скористався комерційної інформацією, що на праві приватної власності належить позивачу, виключно у своїх корисливих інтересах.

Також апелянт акцентує увагу суду на відсутності будь-яких фінансових документів щодо понесення заявлених витрат у розмірі 46 500,00 грн, їх обгрунтованості та необхідності (фіскальний чек надано лише на суму 1 500,00 грн, отже розмір витрат не може перевищувати цю суму); завищені адвокатом години для підготовки документів; включення до розрахунку витрат на правову допомогу ОСОБА_2 , зокрема щодо заперечення її допиту у якості свідка, а також у підготовці клопотання про долучення її у якості третьої особи з метою уникнення ОСОБА_2 від допиту у якості свідка.

Крім того, скаржник запевняє суд, що за рахунок судових витрат у даній справі відповідач ОСОБА_1 має на меті відшкодувати всі свої витрати по численним судовим справам, у яких його позови залишені без задоволення чи без розгляду.

На підставі зазначених доводів та враховуючи те, що реальним потерпілим від неправомірної діяльності ОСОБА_1 є суб`єкт критичної інфраструктури, враховуючи невідповідність заявлених цін вартості однієї години ринковим цінам на послуги у м. Черкаси (200-600 грн), ПрАТ «ВФ Україна» просить скасувати додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог відповідача ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі або зменшити до 1500,00 грн.

21.04.2025 р на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ПрАТ «ВФ Україна», в якому Руськополянська сільська рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін. В частині заявлених позовних вимог до сільської ради відповідач зазначає, що оскільки земельна ділянка вже передана в оренду іншій особі відповідно до встановленого порядку, Руськополянська сільська рада не має підстав та права надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у користування земельної ділянки на вже передану в оренду земельну ділянку.

Також у відзиві проінформовано суд про те, що рішенням ради від 11.10.2024 року за заявою товариства про перенесення існуючої базової станції мобільного зв`язку вирішено розробити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності, площею 0,1058 га, кадастровий номер :02:004:0680. Також буде розглянута заява ПрАТ «ВФ Україна» від 19.03.2025 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на зміну цільового призначення земельної ділянки із цільового призначення «для надання послуг у сільському господарстві» на «для розміщення та експлуатації об`єктів і споруд телекомунікації» з подальшою передачею її в оренду товариству та перенесення станції мобільного зв`язку.

21.04.2025 р через електронний кабінет до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 адвоката Стратілатова К.Г., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін. Також просить відмовити у задоволенні клопотання про долучення нових доказів та про призначення експертизи. Просить стягнути з ПрАТ «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

У запереченнях на відзив представника ОСОБА_1 апелянт просить відмовити у прийнятті до відома відзиву адвоката; апеляційну скаргу задовольнити; скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2025 року та винести нове судове, справедливе, законне, мотивоване рішення по даній справі щодо скасування права власності ОСОБА_1 на «технічна площадка літ. І», реєстрація якої здійснена поверх фундаменту вежі мобільного зв`язку; відмовити в задоволенні вимог представника про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 18 000,00 грн через їх завищений розмір та недоведеність понесення таких витрат (документального підтвердження).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржувані рішення суду не відповідають зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20.04.2018 року СТОВ «Фобос» та ПрАТ «ВФ Україна» уклали договір оренди №_DBI, згідно якого відповідачу було передано в строкове платне користування частину технологічного майданчика, загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 19, т.1).

02.05.2018 року між сторонами підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди, із якого вбачається, що орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування об`єкт оренди, а саме: частину технологічного майданчика загальною площею 20 кв.м. без устаткування та інвентарю, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 212, т.2).

19.09.2018 року між СТОВ «Фобос» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, на підставі якого продавець передав у власність покупця нежитлове приміщення, складське приміщення за адресою АДРЕСА_1 . Об`єкт купівлі-продажу складався із складу ГСМ, А-1, огорожі № 1-3, технічного майданчика І, загальною площею 27.2 кв.м., та розташовувався на земельній ділянці площею 0,1406 га, кадастровий № :02:004:0558 (а.с. 26, т.1).

20.09.2018 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір оренди нерухомого майна № DBI, на підставі якого відповідачу було передано в строкове платне користування технологічний майданчик загальною площею 20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 133, т.1).

Також, 20.09.2018 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди, із якого вбачається, що орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування об`єкт оренди, а саме: технологічний майданчик загальною площею 20 кв.м. без устаткування та інвентарю, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 139, т.1).

12.07.2022 року на підставі договору купівлі-продажу № 611 від 12.07.2022 р, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу, Симонець О.В. передала у власність ОСОБА_1 нежитлове приміщення, складське приміщення (склад ГСМ, Ф-1, огорожа №1-3, технічний майданчик І), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 60 500 грн. (а.с. 24, т.1).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи, а також зміст позовних вимог (пункти 2,4 частини 3статті 175 ЦПК України).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Системний аналіз статей 48, 175 ЦПК України свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

Положеннями ст. 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів процесуальна співучасть, якщо предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави або предметом спору є однорідні права та обов`язки.

При цьому, суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Тобто, відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22).

Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23)). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч. 1,2 ст. 51 ЦПК України).

Предметом спору у справі, що переглядається, у тому числі є договір купівлі-продажу від 12.07.2022 р № 611, укладений між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) та договір купівлі продажу від 19.09.2018 року, укладений між СТОВ «Фобос» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець).

Відповідачем у справі визначено ОСОБА_1 та Руськополянську об`єднану територіальну громаду.

При цьому, ухвалою Черкаського районного суду від 11 липня 2024 року за заявою представника відповідача про залучення у якості третьої особи ОСОБА_2 та за заявою представника позивача про можливість впливу рішення суду на права та обов`язки СТОВ «Фобос» залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог ОСОБА_2 та СТОВ «Фобос» (а.с. 169, т. 2).

Позивач у цій справі клопотань про залучення вказаних вище сторін у якості співвідповідачів не заявляв.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року визначено, зокрема, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.07.2022 року та встановлення нікчемності договору купівлі-продажу від 19.09.2018 року ПрАТ «ВФ Україна» відповідачем зазначив лише одну сторону одного із правочинів ОСОБА_1 , клопотання про залучення у справі співвідповідачів не заявляло за умови їх обов`язкової співучасті, позивачем не було зазначено в якості відповідача продавців за договорами, що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи. Це є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суду першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, разом із тим, апеляційним судом встановлено, що оспорення договорів купівлі-продажу майна та можливе визнання їх недійсними чи встановлення нікчемності їх положень має наслідком повернення прав та обов`язків їх сторін у стан, який існував до укладення таких договорів. Отже, предмет позову у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків обох сторін договорів, оскільки безумовно впливає на можливість застосування двосторонньої реституції.

Разом із тим, районний суд не звернув увагу на порушення позивачем норм процесуального права в частині не залучення до участі у справі продавця та покупця за договором як сторони правочину в якості співвідповідача, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості залучати нових учасників справи, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення.

Оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, не заявив клопотання про залучення у справу співвідповідачів, а також осіб, на яких поширюються наслідки недійсності укладеного правочину, то висновок суду першої інстанції про відмову в позові з підстав необґрунтованості позовних вимог є помилковим. Підставою для відмови в задоволенні позову в цій справі є пред`явлення його до неналежного складу відповідачів.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину вказаного рішення районного суду.

Також колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із вказаними вище підставами не позбавляє ПрАТ «ВФ Україна» права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.

Щодо апеляційної скарги ПрАТ «ВФ Україна» на додаткове рішення суду Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2025 року апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до положень ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з положеннями ч. 1-4, ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачаться з матеріалів справи, після ухвалення районним судом рішення по суті справи 24.02.2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Стратілатов К.Г. подав заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 46 500,00 грн.

26.02.2025 року від представника позивача - адвоката Коцар О.С. надійшло клопотання про зменшення судових витрат та відмову у стягненні судових витрат на правову допомогу.

Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги ОСОБА_1 , у справі № 707/1956/23, адвокат Стратілатов К. Г., з яким ОСОБА_1 уклав договір про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 20.07.2023 року та угоду про вартість послуг за надання правової (професійної правничої) допомоги від 20.07.2023 року, понесені витрати на професійну правничу допомогу станом на 13.02.2025 року склали 46 500,00 грн. ( з розрахунку 1500,00 грн. за одну годину роботи).

Долучений адвокатом детальний опис робіт містить інформацію про те, які послуги були надані, витрачений час, коли саме вони були надані, у відповідності до укладеного договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 20.07.2023 року та угоди про вартість послуг за надання правової (професійної правничої) допомоги від 20.07.2023 року.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч.ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України)

Відповідно до п.п. 1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналогічні висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20, від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц.

Дослідивши надані докази витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку про неспівмірність витрат на правничу допомогу, заявлену представником відповідача та стягнутих судом першої інстанції.

Враховуючи вищезазначені положення закону та судової практики, апеляційний суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат у даній справі ввжає за необхідне врахувати конкретні обставини справи, зокрема пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів), що стало наслідком скасування судового рішення у зв`язку із процесуальними порушеннями закону та неподання позивачем заяви щодо залучення співвідповідачів протягом розгляду справи у суді першої інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає, що аналіз релевантної судової практики у даній справі потребує затрати меншої кількості часу для підготовки процесуальних документів на основі такої практики з подібними правовідносинами із врахуванням декількох справ у судах за позовами сторін щодо будівництва позивачем веж стільникового зв`язку на земельних ділянках, право оренди на які отримав відповідач ОСОБА_1 .

З огляду на наявність заперечень відповідача проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та значимості таких дій у справі, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ПрАТ «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Тому додаткове рішення від 05 березня 2025 року також підлягає зміні.

Згідно з вимогами ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що колегія суддів ідйшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ПрАТ «ВФ Україна», скасування рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2025 року, додаткового рішення від 05 березня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати слід залишити за позивачем, в тому числі і витрати, понесені відповідачем у суді апеляційної інстанції.

Представником відповідача - адвокатом Стратілатовим К.Г. у відзиві на апеляційну скаргу ставилося питання про стягнення з ПрАТ «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат за правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 18 000,00 грн. На підтвердження понесення апелянтом таких витрат було надано ордер про надання правничої допомоги № 1072165 від 15.12.2023 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ЧК №000904 від 18.04.2018 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 18.04.2025 року згідно договору про надання адвокатських послуг від 20.07.2023 року., детальний опис робіт на стадії апеляційного розгляду справи № 707/1956/23.

У запереченнях на відзив апелянт наголошує на завищеному розмірі визначених відповідачем витрат та необхідності надання документів, які свідчать про оплату витрат на правову допомогу і оформлені у встановленому законом порядку (квитанції і т.п.).

Також зазначає про наявність постанови ВС від 19.05.2021 року у справі № 206/1293/19, у якій суд вказав про наявність у нього права покласти на сторону, яка зловживає процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Апеляційний суд, враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, заперечення апелянта, прийшов до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді апеляційної інстанції.

Спростовуючи заперечення апелянта, колегія суддів зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18).

При цьому, зважаючи на необхідність вирішення спору по суті, а також вирішення по суті інших процесуальних питань пов`язаних з розглядом справи, зокрема розподілом витрат, для усунення неповноти судового розгляду, а також подвійного трактування судового рішення та його резолютивної частини, колегія суддів вважає за доцільне вирішити питання судових витрат та ухвалити у даній частині судове рішення, враховуючи мотиви наведені вище у даній постанові.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - адвоката Коцар Ольги Сергіївни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2025 рокузадовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 лютого 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частині в редакції цієї постанови.

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» - адвоката Коцар Ольги Сергіївни на додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 05 березня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 31 000,00 грн. до 20 000,00 грн.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2025 року.

Судді: