Справа № 463/2337/25
Провадження № 2/463/1175/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2025 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Романської І.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 автомобіля марки «CHANGAN» модель «BENBEN E-STAR», синього кольору, 2021 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником автомобіля марки «CHANGAN» модель «BENBEN E-STAR», синього кольору, 2021 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_1 , який придбала у 2024 році в ОСОБА_5 . Автомобіль повинен був знаходитись на стоянці за адресою: м.Львів, вул.Богданівська,44, проте, прибувши у квітні 2024 року за вказаною адресою автомобіля не було. Виявилось, що автомобіль знаходиться у відповідача, який заволодів ним без достатньої правової підстави і який відмовляється його повернути добровільно. Автомобіль вибув з володіння позивача поза її волею, що є підставою для його витребування.

Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що право власності на автомобіль зареєстровано позивачем 27.04.2024 року, в той час як відсутність автомобіля на стоянці виявлено 26.02.2024 року, тобто ще до набуття права власності на нього. Відтак, він не міг вибути з володіння власника, оскільки позивач на то й момент не була його власником. Крім того, позивач не надала жодних доказів про причетність відповідача до зникнення автомобіля, а також те, що цей автомобіль є в наявності та фактично перебуває у незаконному володіння відповідача. Просить у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив представник позивача наводить аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначає, що перереєстрація автомобіля відбувалась онлайн у застосунку «Дія» після передачі грошових коштів попередньому власнику. Після оформлення права власності, позивач прибула на стоянку, проте автомобіля там не було і такий є у відповідача. Обставини, при яких відповідач заволодів автомобілем їй невідомі, оскільки такі підлягають з`ясуванню правоохоронними органами.

У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача зазначає, що позивач надає суперечливі пояснення, оскільки спочатку стверджує про самостійне виявлення факту зникнення автомобіля, а потім, що такий факт виявив ОСОБА_6 . Крім того, відсутні достатні докази, що на момент пред`явлення позову автомобіль перебуває у відповідача.

Позовна заява поступила до суду 14.03.2025 року.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.03.2025 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.06.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Представник позивача під час виступу із вступним словом висловився про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Просить позов задоволити.

Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу та свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач є власником автомобіля марки «CHANGAN» модель «BENBEN E-STAR», синього кольору, 2021 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_1 , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.16-17). Згідно з цим свідоцтвом, реєстрація відбулась 27.04.2024 року.

Доказів про передачу автомобіля позивачу матеріали справи не містять. З приводу вчинення відносно неї шахрайських дій представник позивача звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбачено ч.5 ст.190 КК України (шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах) (а.с.24-25). У вказаній заяві йшлось також про те, що автомобіль знаходиться у відповідача.

Згідно листа Львівського РУП № 1 ГУНП у Львівській області від 03.02.2025 року (а.с.11), за заявою представника позивача розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0001231 від 09.04.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.190 КК України. Досудове розслідування триває.

З метою витребування автомобіля в судовому порядку, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

При цьому, стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦК України, нею врегульовані правила витребування майна від недобросовісного набувача, визначення якого розкрито у частині першій статті 390 ЦК України і яким є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13.05.2020 року (справа № 369/6892/20) віндикаційний позов до недобросовісного набувача завжди підлягає задоволенню.

Принципово відмінними є правила витребування майна від добросовісного набувача, визначення якого розкрито в частині першій статті 388 ЦК України і яким вважає особа, яка не знала і не могла знати, що придбаває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Так, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння; визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння рухомим майном таке введення полягає або у добровільній передачі власнику його майна особою, яка незаконно володіє даним майном або у примусовому вилученні у такої особи майна з послідуючою передачею майна його власнику.

Також, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2025 року у справі № 727/348/23 вказано, що предметом доказування у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння є: факти, що підтверджують право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння власника (титульного володільця), наявність майна в натурі у особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, і відсутність у такої особи правових підстав для володіння майном.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19.

На думку суду, факт перебування спірного автомобіля у відповідача позивач довела належними та допустимими доказами, чого останнім спростовано не було.

Так, з оглянутого судом відеозапису вбачається, що ОСОБА_6 (свідок у справі) прибув до відповідача, який добровільно пустив їх на подвір`я, де знаходився спірний автомобіль, який був без номерних знаків, але який було ідентифіковано за допомогою номера кузова (VIN). Позивач вимагала повернути їй автомобіль добровільно, але відповідач відмовився.

Вказані обставини підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є автором згаданого вище відеозапису.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності у будь-якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

У справі яка розглядається, надані позивачем докази підтверджують, що на момент пред`явлення позову спірний автомобіль перебував у фактичному володінні відповідача. Жодного доказу на спростування цієї обставини відповідач не надав. Ніщо не свідчить про те, що спірний автомобіль придбавався відповідачем.

Таким чином, з урахуванням принципу змагальності та враховуючи надані позивачем докази і відсутність будь-яких доказів зі сторони відповідача, суд вважає доведеним, що на момент пред`явлення позову спірний автомобіль перебував у фактичному володінні останнього, внаслідок чого саме від нього він має бути витребуваний незалежно від того, чи перебуває він у володінні відповідача станом на час ухвалення цього рішення.

Зокрема, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 450/2286/16-ц (постанова від 07.10.2020 року) добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

За обставинами цієї справи спірний автомобіль перебував у відповідача, який відмовився його добровільно повернути на вимогу власника, і саме ця його поведінка зумовила пред`явлення позову про витребування майна. Крім того, ніщо не свідчить про те, що відповідач заволодів спірним автомобілем на відповідній правовій підставі. Отже, в розумінні статей 387, 390 ЦК України він вважається недобросовісним набувачем, чого на думку суду, відповідач не міг не розуміти.

Очевидно, що відчуження або ж приховування спірного автомобіля з метою унеможливлення виконання можливого рішення про його витребування є недобросовісною поведінкою, і така поведінка не може толеруватись судом та бути підставою для уникнення від відповідальності з одночасним покладенням на власника надмірного тягаря пошуку майна, яке недобросовісний набувач приховав або ж відчужив.

Тому, суд задовольняє позовні вимоги до відповідача ОСОБА_4 , ухвалює рішення про витребування саме у нього спірного автомобіля.

Що ж стосується тверджень представника відповідача про неможливість визначення підстав позову, такі не впливають на висновки суду про задоволення позову.

Так, у частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17; від 08.06.2021 року у справі № 662/397/15-ц та багатьох інших.

Дійсно, відповідно до змісту позовної заяви позивач в основному посилається на приписи статті 388 ЦК України, якою регламентовано правила витребування майна у добросовісного набувача, оскільки майно вибуло поза її волею.

Крім того, позовна заява також містить посилання на приписи статті 387 ЦК України, якою регламентовано правила витребування майна в недобросовісного набувача, а відповідач, з огляду на встановлені обставини, є недобросовісним набувачем, оскільки немає жодного доказу, що він заволодів спірним автомобілем на відповідній правовій підставі.

Як уже зазначалось вище, віндикаційний позов до недобросовісного набувача завжди підлягає задоволенню, а відтак, не має правового значення, чи вибув автомобіль з володіння власника поза його волею.

Тому суд діючи за принципом «jura novit curia» («суд знає закони») самостійно здійснить правову кваліфікацію відповідно до встановлених обставин та витребує спірний автомобіль на підставі статті 387 ЦК України.

Інші аргументи сторони відповідача, зокрема, щодо неузгодженостей у даті набуття права власності на автомобіль і даті його вибуття з володіння власника на думку суду не мають правового значення, оскільки на момент, коли позивач зареєструвала своє право власності, такий автомобіль не був їй переданий, а без достатньої правової підстави перебував у володінні відповідача.

З цих же підстав не мають правового значення доводи представника відповідача про те, хто саме виявив відсутність автомобіля на стоянці.

У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки відповідач є інвалідом 2-ої групи, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію довідки до акта огляду МСЕК (а.с.85), сплачений позивачем при поданні до суду судовий збір у розмірі 5200,0 гривень, що стверджується відповідною квитанцією (а.с.2), необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_3 - задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 автомобіль марки «CHANGAN» модель «BENBEN E-STAR», синього кольору, 2021 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_1 .

Компенсувати ОСОБА_3 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України сплачений нею судовий збір у розмірі 5200,0 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено - 12 вересня 2025 року.

Суддя Грицко Р.Р.