Справа № 752/4253/25
Провадження № 2/752/4478/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 липня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Плахотнюк К.Г., за участі секретаря судового засідання: Солодовник Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя-

в с т а н о в и в:

У лютого 2025 року адвокат Васюк М.М., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Васюк М.М. вказав, що шлюб між сторонами у даній справі було зареєстровано 06 лютого 2010 року, Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №197. Від шлюбу пожружжя має доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Більше року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини між ними припинено. Представник позивача зазначає, що шлюб носить формальний характер, за таких умов збереження шлюбу сторін у справі буде суперечити її інтересам та інтересам дитини; просить шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвати.

Крім того, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Васюк М.М. стверджує, що за умови розірвання шлюбу сторін у справі необхідно вирішити й питання про визначення місця поживання їх спільної дитини. Посилаючись на те, що позивачка належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо забезпечення умов проживання дитини та її всебічного розвитку, весь свій вільний час приділяє дитині, просив визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 з матір`ю.

Також, представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Васюк М.М., що за період перебування у шлюбі 03.12.2014 було придбано за договором міни квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,5 кв.м., житлова площа: 19,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00. Ціна нерухомого майна, встановлена висновком до звіту з незалежної оцінки від 27.11.2014 відповідно до ринкової вартості об`єкта на дату оцінки складає 1140грн. У разі поділу майна, що є спільної сумісної власності є рівними. Отже, ОСОБА_1 є власником частини квартири № 115 , придбаної у шлюбі з ОСОБА_2 , яка перебуває на праві власності ОСОБА_2 .

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Васюк М.М. просить суд задовольнити позовні вимоги, а саме: шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06.02.2010 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром сім`ї, актовий запис № 197-розірвати; визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_3 ; визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкта нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,5 кв.м., житлова площа: 19,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; визначити за ОСОБА_1 право власності на об`єкта нерухомого майна1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,5 кв.м., житлова площа: 19,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 21 лютого 2025 позовну заяву ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя - залишено без руху, надавши представнику позивача строк для усунення виявлених недоліків, протягом семи днів з дня отримання позивачем копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. (а.с.26-27).

03.03.2025 року до суду надійшло клопотання від представника позивачки ОСОБА_1 - адвокатом Васюком Миколою про звільнення позивачки від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя (а.с.28-30).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 10.03.2025 року задоволено клопотання адвовоката ОСОБА_4 , який діє в інтересанх ОСОБА_1 , про звільнення позивачки від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя. Постановлено відстрочити ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі за позовом про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя (а.с.41-43).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 10 березня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження (а.с. 44-45). Відповідачу наданий строк для надання відзиву.

01.07.2025 до суду надійшло клопотання від представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Васюка М.М. про приєднання до матеріалів справи докази сплати судового збору.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник -адвокат Васюк М.М. в судове засідання не з`явились, до суду надійшла заява від представника - адвоката Васюка М.М. про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судові засідання не з`явився, до суду надійшла заява від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кисель А.С. відповідно до якої зазначили, що ОСОБА_2 повністю визнає заявлені у позові вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи неявку у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;

За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що за результатами підготовчого провадження є можливим ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06.02.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , видане Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, за актовим записом №197.

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом №1310.

З матеріалів справи вбачається, що подружжя більше року проживає окремо, спільного господарства не ведуть, не підтримують шлюбно-сімейні відносини.

Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Згідно із положень ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Стаття 112 Сімейного кодексу України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги визнання позовних вимог про розірвання шлюбу відповідачем, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають.

Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У відповідності до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Позивачка ОСОБА_1 належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо забезпечення умов проживання дитини та її всебічного розвитку, весь свій вільний час приділяє дитині.

Також, як вбачається із письмової заяви представника відповідача, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання доньки із матір`ю.

Отже, визначення місця проживання доньки з матір`ю, враховуючи відсутність заперечень з боку батька, буде відповідати найкращим інтересам дитини, а тому вимога позивачки у цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про поділ спільного майна подружжя.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 , придбав за договором міни квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,5кв.м., житлова площа: 19,7кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (а.с. 18)

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана та оформлена на його ім`я, під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 .

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У справі, яка розглядається судом, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно сторонами не спростована.

Таким чином, за наведених обставин, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 , набута сторонами за час спільного проживання, тобто є об`єктом спільної сумісної власності, та беручи до уваги визнання позову відповідачем, виходячи з правил рівності часток у спільному майні, суд приходить до висновку, що вищевказаначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому необхідно виділити у власність між позивачу 1/2 частину спірної квартири.

Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, беручи визнання позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України - у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У зв`язку з зазначеним вище, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 4602,56грн, та повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 4602,56грн.

Керуючись Конституцією України, , Конвенцією про права дитини, Декларацією прав дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, статтями 15, 16, 321, 386, 372 ЦК України, статтями 19, 24, 55, 56, 110, 112. 113, 141, 150, 151, 5, 157, 169, 161 СК України, статтями 12, 13, 7, 10, 76-81, 133, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06 лютого 2010 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 197 - розірвати.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_3 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4602,56грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 4602,56грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Г. Плахотнюк