Єдиний унікальний номер судової справи: 490/349/24
Провадження №22-ц/812/1596/25 Суддя-доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

08 вересня 2025 року м. Миколаїв справа №490/349/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача Островської О.В.,

представника відповідача Медюка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Островською Оксаною Володимирівною, на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 липня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Гуденко О.А. в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя,-

встановив:

19 січня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, в якому просила:

-визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 112,3 кв.м.;

- в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 112,3 кв.м.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з 20 квітня 2013 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Більше двох років сторони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть, фактично шлюбно-сімейні відносини припинилися. Позивачка звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про розірвання шлюбу.

За час спільного проживання сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 та 20 серпня 2013 року зареєстрували на ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності, так як набуте за час шлюбу, право власності на неї було зареєстровано в період, коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, та відповідач відмовляється вирішити спір в добровільному порядку, позивачка просила позов задовольнити.

В березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля марки Кіа Picanto, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , яка складає 152 991 грн замість його частини у праві спільної сумісної власності, право власності на вказаний автомобіль визнати за ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що ОСОБА_1 при поданні позову про поділ майна залишила поза увагою спільно набуте за період шлюбу майно вказаний автомобіль, який був придбаний сторонами в період шлюбу в 2018 році та зареєстрований на ОСОБА_2 . Фактично цим транспортним засобом користувалась та продовжує користуватись лише ОСОБА_1 . Доступу до транспортного засобу та можливості користуватись спільним майном ОСОБА_2 не має, а поділ авто неможливий, так як транспортний засіб є неподільною річчю.

Оскільки позивачка ігнорує його пропозиції вирішити спір в добровільному порядку, відповідач вимушений звернутися із зустрічним позовом, який просив задовольнити.

Відповідно до звіту № 165/03-24 з незалежної оцінки транспортного засобу від 13 березня 2024 року ринкова вартість автомобіля складає 305 982 грн. Таким чином, вартість належної ОСОБА_2 частки в спільному транспортному засобі складає 152 991 грн.

Відповідачем також подано відзив на первісну позовну заяву, в якому заперечуючи проти позову, посилався на те, що він не перебуваючи ні з ким в шлюбі в 2012 році і маючи значні матеріальні збереження у вигляді особистих готівкових грошових коштів, підшукав для придбання з метою покращення своїх житлових умов вищевказану квартиру. Стосунки з позивачем в 2012 році мали романтичний характер, які характеризувались відсутністю будь-яких взаємних обов`язків морального та матеріального характеру і не несли ознак сімейних відносин - сторони спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та не планували спільного майбутнього. Позивачка на той час проживала зі своєю матір`ю та бабусею окремо від відповідача. Про намір ОСОБА_2 придбати квартиру та про наявність у нього коштів позивачка знала, як знали і всі його друзі, а також дівчата з якими він підтримував стосунки. Про свою мрію купити велику квартиру та про те що він зібрав до 2012 року кошти для цього відповідач відверто ділився з друзями, а деяким, навіть показував кошти, приймаючи їх у себе дома в гостях.

Відповідач вказував, що вказана спірна квартира не є об`єктом спільної власності колишнього подружжя, так як була ним придбана за його особисті кошти, з метою покращити особисті житлові умов, та до вступу в шлюб з позивачем.

Протокольною ухвалою Центрального районного суду від 18 березня 2024 року прийнято до розгляду зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

25 червня 2024 року представник позивачки за первісним позовом ОСОБА_5 подав клопотання про зміну предмету позову, в якій, крім раніше заявлених позовних вимог, заявив вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін в період з 01 вересня 2011 року по 20 квітня 2013 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 липня 2024 року прийнято до розгляду заяву представника позивачки ОСОБА_5 про зміну предмета позову.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що з 2010 року почала підтримувати з відповідачем дружні стосунки, а в 2011 році вони почали спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору оренди житлового приміщення від 01 вересня 2011 року, який був укладений позивачкою в інтересах сім`ї.

В даний період часу позивачка здобувала освіту в Київському славістичному університеті за спеціальністю Психологія з 01 вересня 2011 року по 16 червня 2012 року та працювала в АТ КБ «ПриватБанк», а відповідач працював в БК «Будівельник» в м. Києві. За період спільного проживання вони мали спільний бюджет. За час спільного проживання в Києві їх відвідували родичі та знайомі, що можуть підтвердити свідки.

Крім того, сторони дали офіційне інтерв`ю виданню «НикЛайф» в жовтні 2013 року, в якому розповіли про обставини свого життя, і про спільний переїзд до міста Києва.

Сторони проживаючи разом, за спільні кошти відвідували різні курорти.

За час спільного проживання вони придбали спірну квартиру в інтересах сім`ї, отже ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності. Проте угоди про поділ сумісного майна між подружжям не досягнуто.

Посилаючись на те, що сторони у справі тривалий час, з 01 вересня 2011 року по 20 квітня 2013 року спільно проживали однією сім`єю, як подружжя, вели спільне господарство, мали спільний побут і бюджет, взаємні права та обов`язки, як сім`я, спільно розпоряджалися коштами, в тому числі в інтересах сім`ї придбали спірну квартиру, разом проводили свята та їздили на відпочинок, позивачка вважала, що наявні достатні підстави для визнання факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу сторін і визнання спірної кватири спільною сумісною власністю подружжя.

У відзиві на збільшені позовні вимоги представник відповідача - адвокат Медюк О.О., категорично заперечуючи проти позовних вимог, посилався на те, що відповідач станом на 18 червня 2012 року (дата сплати ОСОБА_2 коштів по договору про пайову участь) перебував в несерйозних романтичних стосунках з позивачем, не вів спільного з нею побуту, не мав сімейних обов`язків перед нею, як і вона перед ним, вони не планували ніякого спільного майбутнього. Відносини між сторонами в період з 01 вересня 2011 року по 20 квітня 2013 року не відповідали багаточисельним критеріям визначеним в Цивільному законодавстві України та установленій практиці Верховного Суду для сімейних відносин, а тому вимоги позивача необґрунтовані та безпідставні і не підлягають задоволенню.

Позивачка ОСОБА_1 просила про задоволення вимог первісного позову у повному обсязі, щодо задоволення вимог зустрічного позову не заперечувала.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля марки Kia Picanto, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , яка складає 152 991,00 грн.

Визнано право власності в цілому на автомобіль марки Kia Picanto, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 - за ОСОБА_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 судовий збір 1523, 00 грн.

Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2024 року шляхом скасування арешту та заборони відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що сам собою факт періодичного спільного відпочинку, так і періодичного спільного проживання в одній квартирі не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Позивачкою не наведено, якими доказами підтверджено, що в указаний період вона мала з відповідачем спільний бюджет, як вони вели спільне господарство, чи були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Даючи оцінку показанням свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, суд першої інстанції зазначив, що ці пояснення носять узагальнений характер та стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання та спільного відпочинку сторін. Жодні з пояснень допитаних свідків щодо відносин сторін до встановленого судом факту проживання сторін саме однією сім`єю, адже, крім спільного проживання, не підтверджують наявності у них усталених відносин, які притаманні подружжю.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що факт проживання у вказаний період сторін у фактичних шлюбних відносинах, а саме перебування сторін в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільне проживання, ведення спільного господарства, пов`язаність спільним побутом, взаємодопомогою та підтримкою, виявлення подружніх відносини перед третіми особами не доведено позивачем належними та достеменними доказами.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) такою, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, а отже відсутні підстави для задоволення первісного позову.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, враховуючи принцип розподілу майна подружжя в натурі та фактичний порядок користування цим майном, дійшов висновку, що вимоги зустрічного позову щодо стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 компенсацію за 1/2 частку вказаного автомобіля, в розмірі 152 991 грн, визнавши за нею право власності на спільне сумісне рухоме майно в цілому, підлягають до задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду в частині відмови в задоволенні первісного позову, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Островську О.В., подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове.

Скаргу обґрунтувала невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного сімейного, цивільного та цивільно-процесуального законодавств, а саме, неналежною оцінкою наданих нею доказів. Окремо, 09 серпня 2025 року позивач подала заяву про витребування у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про наявність грошових коштів на рахунках ОСОБА_2 у період з 2010 року по 2013 рік, із зазначенням дат внесення коштів на рахунки та їх зняття та у Головного управління ДПС у Миколаївській області інформацію про розмір доходів сплачених податків ОСОБА_2 у період з 01 червня 2008 року по 31 травня 2011 року по трудовому договору (контракту) від 26 березня 2008 року, який укладено між ОСОБА_2 та ТОВ МБК «Миколаїв».

Клопотання обґрунтовувала тим, що перевірити справжність довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 29 січня 2025 року та трудового договору (контракту) відповідача з ТОВ «МБК «Миколаїв» від 26 березня 2008 року у позивача відсутня можливість, адже є конфіденційною інформацією (отримані відповідні відмови).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача не погодився з доводами скарги, посилаючись на те, що відповідач категорично заперечує, а позивачем не доведено, що між сторонами у спірний період існували сімейні відносини притаманні подружжю, наполягаючи, що квартиру відповідач придбав за власні кошти, для себе.

Звертав увагу на те, що позивачка в апеляційній скарзі посилається на нову обставину, яка не була предметом дослідження та перевірки суду першої інстанції, та спростовуються наявними в матеріалах доказами, про те, що в спірний період скаржник отримувала кошти від своєї бабусі, а також використовувала кошти, які отримувала в якості пенсії в зв`язку з втратою годувальника, для формування спільного бюджету з відповідачем, який використовувався на потреби сім`ї.

Заперечував проти вимог скаржника про витребування нових доказів у справі, звертаючи увагу на те, що ні під час дослідження доказів на стадії судового розгляду, ні у виступах сторін в судових дебатах, скаржник не заявляв про незгоду з письмовими доказами чи відомостями, які в них відображені, не робив відповідних зауважень чи заперечень з даного приводу, що свідчить про визнання доказів на перевірці яких натепер наполягає.

Зауважував, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу, які ОСОБА_2 планує понести в зв`язку з розглядом апеляційної скарги складає 10 000 грн.

Аналіз доводів та вимог апеляційної скарги дає підставі вважати, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 не оскаржується, тому відповідно до приписів статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Протокольною ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року позивачу відмовлено у задоволенні клопотання про витребування нових доказів у справі, з урахуванням підстав та предмета позову, об`єкту доказування та фактичних обставин справи, які були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Протокольною ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року на підставі частини третьої статті 367 ЦПК України колегія суддів не прийняла нові докази, додані до апеляційної скарги, а саме: індивідуальні відомості про застраховану особу, форма ОК 5 ОСОБА_8 , договір на навчання №8 від 24 січня 2012 року, заяву позивача президенту Київського славістичного університету від 12 січня 2012 року, фото сімейного архіву, оскільки вони не були подані до суду першої інстанції та позивач не навела виняткові випадки про неможливість їх надання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 20 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20 квітня 2013 року, бланк НОМЕР_3 .

В шлюбі у подружжя народились діти, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем в спірній квартирі.

З 2005 року по 16 вересня 2014 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (за місцем проживання своєї матері), а з 24 вересня 2014 року за адресою: АДРЕСА_5 - в квартирі, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року. Квартира однокімнатна, загальною площею 37.1 кв.м.

18 червня 2012 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ БФ «Житлобуд-Ніко» договір на участь у пайовому будівництві житлового будинку. Предметом даного договору була квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 112,3 кв.м.

Відповідно до цього договору на ОСОБА_2 покладався обов`язок сплатити кошти за вказану квартиру в фіксованому розмірі в сумі 560 000 грн, що дорівнює 100% вартості квартири.

Згідно довідки забудовника ТОВ БФ «Житлобуд-Ніко» від 18 червня 2012 року, ОСОБА_2 сплатив 100% вартості вказаної квартири в сумі 560 000 грн на день підписання договору.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що 20 серпня 2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності від 20 серпня 2013 року.

Квартира є двокімнатною, загальною площею 112,3 кв.м., житловою площею 49,0 кв.м.

Позивачем суду першої інстанції була надана ксерокопія першої сторінки Договору оренди жилого приміщення від 01 вересня 2011 року - квартири в АДРЕСА_3 , орендарем якої була ОСОБА_10 та Акт приймання квартири.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився з зауваженнями представника відповідача, що даний договір поданий до суду не в повному обсязі (лише перша сторінка), не містить відомостей про підписання його сторонами, не містить відомостей про строк оренди. У зв`язку з тим, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про необґрунтовану оцінку судом першої інстанції наданого договору.

Не дивлячись на це, судом установлено, що ОСОБА_2 не заперечував того факту, що у вересні 2011 року позивачка приїхала до м. Києва, де вона навчалася у ВУЗі, і винаймала там квартиру.

З його пояснень встановлено, що він неодноразово бував в цій квартирі, залишався там і ночувати, але категорично заперечував, що оплачував цю квартиру він, і що він постійно проживав в цій квартирі. Наголошував на тому, що баскетбольний клуб надав йому квартиру в м. Києві, крім того, він в той період переважно був на зборах та іграх в інших містах України та за кордоном.

Відповідно до Додатку до диплому про вищу освіту, ОСОБА_11 , навчалася у ВНЗ Київський славістичний університет (Південнослов`янський інститут) на денній формі навчання з 01 вересня 2011 року по 16 червня 2012 року.

Згідно ксерокопії довідки АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 в період з 15 грудня 2010 року по 18 червня 2012 року мав відкритий депозитний валютний рахунок в АТ КБ «Приват Банк» з депозитним вкладом 30 000 дол. США, який був закритий зняттям коштів з рахунку в сумі 30 000 дол. США 18 червня 2012 року. Довідка підписана директором відділення ОСОБА_12 . Надана суду першої інстанції ксерокопія цієї довідки завірена представником відповідача з написом «згідно з оригіналом» та не викликала сумнівів у її справжності ні у позивача, ні у суду першої інстанції. Тому доводи позивача щодо сумнівів справжності цієї довідки колегія суддів відхиляє.

З пояснень відповідача в суді першої інстанції слідує, що саме в день придбання спірної квартири, 18 червня 2012 року, він зняв зі свого особистого банківського рахунку особисті грошові кошти в сумі 30000 дол. США, які в той же день, разом з іншими належними йому коштами, сплатив на користь ТОВ БФ «Житлобуд-Ніко» на виконання умов Договору на участь у пайовому будівництві житлового будинку укладеного 18 червня 2012 року.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 працювала в Банку з 21 вересня 2012 року по теперішній час.

В суді першої інстанції позивачка не заперечувала, що до цього часу вона не працювала та самостійного доходу не отримувала.

Відповідач ОСОБА_2 мав трудовий договір (контракт) з ТОВ «МБК «Миколаїв» терміном дії з 01 червня 2008 року по 31 травня 2011 року, згідно Додатку до договору, його заробітна плата з 2009 року становила 3000 доларів США на місяць, з 01 липня 2010 року - 3500 доларів США, також передбачено відповідні преміальні. Надана суду першої інстанції ксерокопія цього трудового договору (контракту) була завірена представником відповідача з написом «згідно з оригіналом». Розмір заробітної плати відповідача за цим договором позивачка в суді першої інстанції не оспорювала. Тому доводи в апеляційній скарзі щодо справжності розміру заробітної плати відповідача за таким контрактом, колегія суддів відхиляє.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_2 , з 01 липня 2001 року по 01 липня 2011 року він працював на посаді спортсмена-інструктора в Центрі олімпійської підготовки з баскетболу в м. Миколаєві, в подальшому, з 01 січня 2012 року знову був прийнятий на цю посаду на підставі наказу від 30 грудня 2011 року, де працював до 30 червня 2019 року.

Також в матеріалах справи містяться докази спільного відпочинку сторін протягом 2011- 2012 років, що відповідач за первісним позовом і не заперечував.

Крім того, відповідач не заперечував, що дійсно надавав ОСОБА_1 та її родичам безкоштовні квитки на баскетбольні матчі, в яких приймав участь. Відвідував разом з нею розважальні заходи, кінотеатри.

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 , яка є подругою сторін з 2010 року та їх кумою, суду пояснила, що з 2010 року всі сприймали ОСОБА_14 та ОСОБА_15 як пару, вони жили разом, весь час проводили разом, вже влітку 2010 поїхали в спільну відпустку. ОСОБА_15 була на всіх іграх ОСОБА_14 , після ігор вони разом їхали, всі розуміли, що на квартиру до ОСОБА_14 . Дуже швидко сталося знайомство з батьками, їх батьки знали про їх стосунки. Коли ОСОБА_14 їздив до Києва, звісно, що він забрав ОСОБА_15 з собою, вони там разом знімали квартиру, жили разом. Вона це особисто не бачила, але чітко знає зі слів, як ОСОБА_15 , так і ОСОБА_14 . Вона пам`ятає, як ОСОБА_14 розповідав, що їде до БК «Будівельник» з заробітною платою під 10 000 доларів США, він це розповідав їй, як близькій подрузі. Вона була в гостях у ОСОБА_15 в січні 2012 року в квартирі в Києві, ОСОБА_14 був тоді на зборах, але зрозуміло було, що він там постійно проживає, адже по квартирі всюди були його речі, одяг, спортивна форма. Також знає, що вони разом купували спірну квартиру, разом обирали її.

Свідок ОСОБА_16 , яка є матір`ю позивачки, суду пояснила, що в 2010 році ОСОБА_15 познайомила її з ОСОБА_14 , влітку діти поїхали в спільну відпустку. ОСОБА_15 ніколи не пропускала ігри ОСОБА_14 . Вже в 2010 році переїхала до ОСОБА_14 , вони разом поїхали і до Києва. Донька перевелася до Києва, оскільки в ОСОБА_17 та Києві це був один і той же університет, просто різні філіали. Жили вони небагато, отже звісно, що всі витрати найму житла в Києві ніс ОСОБА_14 . ОСОБА_18 вони разом, вона була у доньки в січні 2012 року в цій квартирі, там усюди був одяг ОСОБА_14 , його форма, а він тоді був на іграх. Вона вважала їх вже як сім`ю, адже донька жила з ОСОБА_14 постійно, ОСОБА_14 вважала своїм зятем. Також ОСОБА_15 робили операцію з видалення жовчного міхура саме в Дніпропетровську, де жила мати ОСОБА_14 , саме він та його мати домовлялися з лікарями та влаштували ОСОБА_15 в хорошу лікарню, мати ОСОБА_14 допомагала ОСОБА_15 після операції, опікувалася нею. В спірну квартиру вони вселилася в 2014 році, довго будинок не здавався в експлуатацію, були якісь проблеми.

Свідок ОСОБА_8 , яка є бабусею позивачки, суду пояснила, що з 2010 року ОСОБА_14 вже часто бував у них вдома, а онука поступово переїхала жити до нього. Він уважно ставився до них, дарував квитки на свої ігри, запрошував до ресторанів. Вона вважала, що у нього з її онукою вже склалися родинні стосунки. Коли він отримав хороший контракт в Києві, ОСОБА_15 поїхала з ним, вони там разом жили на зйомній квартирі, яку оплачував ОСОБА_14 . Щось у нього там не склалося і їм треба було повертатися. За той час, поки вони були в Києві, ОСОБА_14 просив її допомагати з квартирою на Намиві, в неї були ключі від квартири. Саме вона допомагала ОСОБА_14 з оформленням певних документів на квартиру, а перед їх приїздом замовляла клінінг цієї кватири, навіть організувала невеликий косметичний ремонт, адже квартира була трохи занедбана. Вона це все робила за проханням ОСОБА_14 , адже з ним жила її онука. Також вона влаштувала ОСОБА_14 на навчання в ВУЗ, в якому на той час працювала, вмовила його отримати вищу освіту.

Свідок ОСОБА_19 , який знає ОСОБА_14 з 2013 року та хрестив їх спільну дитину, суду пояснив, що з розповідей ОСОБА_14 та ОСОБА_15 знає, що вони проживали разом до шлюбу і спільно обирали спірну квартиру. ОСОБА_14 розповідав йому, що мав велику зарплатню в Києві, але через непорозуміння з тренером повернувся до МБК Миколаїв.

Свідок ОСОБА_20 , суду пояснив, що знає ОСОБА_14 з 2011 року, працював з ним в одній команді. В той період бував у нього в квартирі на Намиві декілька разів, вони з іншими гравцями команди влаштовували там вечірки. Ознак того, що в квартирі проживає ще і дівчина не було, квартира була досить занедбана і захаращена. Про існування ОСОБА_15 він дізнався вже через 2-3 роки, коли вони вже одружилися, отже ОСОБА_14 її представив як дружину. Над ОСОБА_14 дійсно шуткували вже тоді, що він так добре заробляє, а не купляє собі більшу квартиру, на що ОСОБА_14 відповідав, що все скоро буде.

Свідок ОСОБА_21 , який є другом ОСОБА_2 з 2004 року, суду пояснив, що дійсно з 2010 року він знає, що ОСОБА_15 була дівчиною ОСОБА_14 , але в нього були і інші дівчата, він був популярний серед дівчат, мав багато шанувальниць. Коли ОСОБА_14 поїхав до Києва, вони ще шуткували, що яка ОСОБА_15 віддана, що вирішила їхати за ним. Він не був у ОСОБА_14 в Києві і не знає, що він жив з ОСОБА_15 разом. Неодноразово, як до вересня 2011 року, так і з січня 2012 року, коли ОСОБА_14 повернувся до ОСОБА_17 , він бував у нього в квартирі по АДРЕСА_6 . Це була маленька холостяцька квартира, і ознак того, що там жила дівчина, не було. ОСОБА_14 дуже часто влаштовував там холостяцькі вечірки, і казав, що все ж таки колись у нього буде більша квартира. Лише в 2013 році він дізнався, що ОСОБА_14 планує з ОСОБА_15 створити сім`ю. Також перед переїздом до Києва ОСОБА_14 попросив у нього зберігати 40 000 чи 50 000 доларів США готівкою, оскільки не знав, в яких умовах буде там проживати. Він погодився і зберігав ці кошти в своєму службовому сейфі. Після повернення в січні 2012 року ОСОБА_14 забрав ці кошти. Також ОСОБА_14 просив його допомоги в день придбання квартири, щоб він поїхав з ним, оскільки в автомобілі була велика сума коштів. Він погодився, спочатку разом поїхали в відділення ПриватБанку біля Центрального ринку, там ОСОБА_14 зняв 30 000 доларів США, потім вони поїхали до обмінного пункту та він міняв ці долари, а також 40 000 доларів США, які взяв з собою з дому готівкою - на гривні. Після цього вони попрощалися, і ОСОБА_14 повіз ці гроші для оформлення купівлі квартири.

Зі змісту статті з журналу NickLife за вересень 2013 року (Випуск № 8), яка містить інтерв`ю сторін, як подружжя, слідує, що в інтерв`ю вони розповідали, що дійсно зустрічалися та мали романтичні дошлюбні стосунки, переїжджали до Києва, роблять ремонт в квартирі.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі №753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Факт реєстрації місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (пункти 40, 43, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Суд першої інстанції надав обґрунтовану правову оцінку поданим сторонами доказам спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення ними спільного господарства, наявності спільного побуту та спільного бюджету та дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для висновку про наявність між позивачкою та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю, у період з 01 вересня 2011 року по 20 квітня 2013 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт придбання спірної квартири за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів зауважує, що фактично спірні правовідносини у справі, що переглядається, стосуються визнання квартири АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю позивачки і ОСОБА_2 та здійснення її поділу між ними.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 на підставі договору на участь у пайовому будівництві житлового будинку з ТОВ БФ «Житлобуд-Ніко» від 18 червня 2012 року. Грошові кошти за указаним договором в фіксованому розмірі в сумі 560 000 грн, що дорівнює 100% вартості квартири, були внесені ОСОБА_2 того ж дня, 18 червня 2012 року.

Зазначені обставини встановлені на підставі доказів, поданих відповідачем. Позивачка ж зазначаючи про придбання зазначеної квартири за спільні кошти з ОСОБА_2 посилалася лише на загальні умови договору про участь у пайовому будівництві, не зазначаючи джерело походження та матеріальну можливість сторін накопичити сплачену відповідачем 18 червня 2012 року суму коштів 560 000 грн за період з 01 вересня 2011 року по 18 червня 2012 року.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції місць періодичного фактичного проживання ОСОБА_2 з позивачкою, у період придбання спірної квартири, узагальнених показів свідків щодо факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також періоду придбання спірної квартири, загалом обґрунтованим є висновок про недоведеність позивачкою факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період придбання спірної квартири, як і придбання зазначеного нерухомого майна за їх спільні кошти.

Покази свідків, спільні фото та період і місце навчання позивача правильно були оцінені судом першої інстанції, як такі, що в сукупності з іншими доказами не підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного побуту, ведення спільного господарства, спільного бюджету у період придбання спірної квартири.

Сам по собі факт перебування сторін у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю. Позивачкою не надано належних, допустимих, достатніх та беззаперечних доказів ведення з відповідачем спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, певна участь родичів сторін у допомозі іншим - самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного позивачкою періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю, що вірно констатував суд першої інстанції.

Щодо долученої до справи копії статті з журналу NickLife за вересень 2013 року (Випуск № 8), яка містить інтерв`ю сторін, то, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що по-перше, стаття не містить даних про той період, коли сторони почали проживати разом саме як сім`я. Інтерв`ю сторін підтверджує, що вони дійсно зустрічалися та мали романтичні дошлюбні стосунки, переїжджали до Києва, роблять ремонт в квартирі, проте жодних відомостей про проживання сторін однією сім`єю до шлюбу викладені відомості не містять.

З огляду на недоведеність позивачкою факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 на час придбання спірної квартири, її придбання за спільні кошти, правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину зазначеного майна.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків суд, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин. Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже, доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.

У відповідності статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

В силу частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, розподіл судових витрат, які покладаються у цій справі на позивача, не проводиться.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Островською Оксаною Володимирівною, залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 09 вересня 2025 року.