Справа № 752/8686/25
Провадження № 2/752/5668/25
РІШЕННЯ

Іменем України

08 вересня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику), сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що є користувачем вищевказаного житлового приміщення на підставі ордеру № НОМЕР_3, виданого 13 грудня 1989 року згідно з рішенням виконкому Московської райради від 27 листопада 1989 року № 970.

30 січня 1996 року позивачкою було розірвано шлюб з ОСОБА_4 . У подальшому ОСОБА_4 було знято з реєстрації у зв`язку з його смертю. На даний час разом з позивачкою у квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що відповідач добровільно покинув спірне приміщення, у квартирі відсутні будь-які його речі. Оплати за комунальні послуги відповідач не здійснює, чим порушує умови договору найму житлового приміщення; всі комунальні платежі здійснює позивачка.

Факт непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні, а саме з 202… року (остання цифра дати нечітка, виправлена та належним чином не засвідчена) по теперішній час підтверджується актами про непроживання, підписаними мешканцями будинку АДРЕСА_2 .

За таких обставин, позивачка вважає, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням. Посилаючись на положення ст.ст. 71,72 Житлового Кодексу (далі - ЖК) України, просить позов задовольнити.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач належним чином судом повідомлявся про розгляд справи; судом за адерсою його реєстрації направлялись копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви з додатками. Поштове відправлення повернулось до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

На підставі наведеного, суд вважає, що відповідач був належним чином сповіщений про проведення судового розгляду цивільної справи. У встановлений судом строк правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є користувачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією ордера на житлове приміщення № НОМЕР_3 серія Б від 13 грудня 1989 року. Указана квартира 13 грудня 1989 року була надана виконавчим комітетом Московської районної Ради народних депутатів на підставі рішення № 970 від 27 листопада 1989 року на 4-х осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_6 - донька (а.с.9).

Відповідно до виданого повторно свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 60 від 30 січня 1996 року Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано. Прізвище ОСОБА_5 після розірвання шлюбу - ОСОБА_7 (а.с.8).

Як вбачається з договору № 560 найму житла в будинках державного і комунального фонду від 08 травня 2002 року, позивачка є наймачем кв. АДРЕСА_4 (а.с.10).

Згідно з витягом № 128451516 з Реєстру територіальної громади м.Києва станом на 28 березня 2025 року у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстровано п`ять осіб: прізвища, ім`я та по батькові осіб не вказано, зазначено дати народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22 лютого 1987 року, 07 вересня 2016 року, 20 вересня 2022 року. У витязі міститься відмітка, що інформація надана виключно для виконавців комунальних послуг (а.с.13).

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1283585 від 11 квітня 2025 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у приміщенні за адресою: АДРЕСА_5 , з 09 січня 1990 року.

За матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки, зокрема відповідно до копії паспорта позивача, в графі «особливі відмітки» зазначені діти позивачки: син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.5,6).

Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

На підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі, позивачка надала Акт проживання особи, який складено 15 березня 2022 року та підписано свідками, які є мешканцями будинку АДРЕСА_2 , в якому зареєстрований також відповідач: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . В акті також проставлено підпис позивачки ОСОБА_1 ; зазначено, що в період часу з вересня 2021 року по квітень 2025 року відповідач ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі (а.с.12).

Суд зауважує, що датою акта є 15 березня 2022 року, разом з тим період непроживання відповідача у спірному приміщенні, вказано - вересень 2021 року по квітень 2025 року.

Окрім того, підписи на даному акті не посвідчено уповноваженою особою, якою може бути, зокрема: управитель багатоквартирних будинків, керівник керуючої компанії району, ОСББ, начальник ЖЕК (ЖЕО,ЖЕД) або інший суб`єкт, визначений місцевим органом самоврядування.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що Акт проживання особи від 15 березня 2022 року є неналежним та недопустимим доказом непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Крім того, наданий позивачем акт про фактичне непроживання особи може бути одним із доказів на підтвердження тривалої відсутності відповідача, і сам по собі не є достатнім для безумовного висновку про втрату права користування житловим приміщенням без дослідження інших обставин справи та надання належних і допустимих доказів, які б підтверджували відсутність поважності причин для непроживання. Разом з тим, будь-яких інших доказів на підтвердження стверджуваних позивачем обставин, останнім суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Достатніх та допустимих доказів, що відповідач відсутній у спірній квартирі та не користується нею, не мешкає у квартирі без поважних причин суду не надано.

Суд приходить до висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 , фактично позбавить відповідача житла; виселення покладе на нього надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін.

Оскільки суду не надано доказів того, що відповідач має інше житло, тому право позивача на це майно не може бути захищено, шляхом визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Суд, враховуючи викладене та оцінивши усі надані стороною докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні їх, враховуючи принцип пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у позові - на позивача.

Керуючись ст. ст. 76,80, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274, 352, 354, 355 Цивільного процесуального Кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_5 ;

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2025 року.

Суддя А.В.Слободянюк