Справа №693/670/25
Провадження №2/701/336/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2025 рокуМаньківський районний суд, Черкаської області
в складі: головуючого - судді -Калієвського І. Д.
за участі секретаря -Байдужої Г. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Маньківка матеріали за позовом ОСОБА_1 , представника позивача: ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської радипро позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

06.06.2025 року із Жашківського районного суду Черкаської області до Маньківського районного суду Черкаської області за підсудністю надійшла справа за позовом ОСОБА_1 , представника позивача: ОСОБА_2 , в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав.

На підставу своїх вимог позивач спирається на те, що 22 лютого 2009 року позивач вступила в шлюб із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, Серії НОМЕР_1 виданого 28.02.2009 року Мошнівською сільською радою Черкаського району Черкаської області. ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народилось дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, Серії НОМЕР_2 виданого 01.10.2009 року Мошнівською сільською радою Черкаського району Черкаської області. До квітня місяця 2013 року позивачка з чоловіком та дочкою проживали разом та вели спільне господарство. Починаючи з травня місяця 2013 року відповідач перестав проживати з позивачкою та переїхав на постійне місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина залишилась із позивачкою, і проживає по сьогоднішній день за адресою: АДРЕСА_2 . Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 27 травня 2013 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області. 03.05.2014 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджує свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_3 від 03.05.2014 року видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. ОСОБА_5 з 5 (п`ятирічного) віку ОСОБА_3 , виконує обов`язки батька по відношенню до дитини. Він дбає про неї, займається її вихованням, та розвитком, фінансово забезпечує. На даний час ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не відвідує дочку, та не спілкується з нею. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10.06.2013 року з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 травня 2013 року, і до досягнення дитиною повноліття. Після набрання рішенням суду законної сили, виконавчий лист було пред`явлено до Жашківського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Однак, відповідач не сплатив жодної копійки аліментів на утримання сина, у зв`язку з чим за ним обліковується заборгованість в сумі 252189,66 грн. Даний факт підтверджується розрахунком заборгованості відповідача, виконаного державним виконавцем Жашківського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_6 від 25.04.2025 року. Позивач зазначає, що відповідач не бере участі у матеріальному утриманні дитини, не дає коштів як на її харчування і одяг, так і на дитячу літературу, ліки, не зважаючи на те, що дитина весь час хворіє та потребує лікування. Під час хвороби дочки опікується її здоров`ям лише позивачка, особисто доглядаючи за нею, звертаючись до медичних установ та купуючи необхідні ліки. Вищесказане підтверджується відповіддю на адвокатський запит №70 від 22.01.2025 року від Комунального некомерційного підприємства «Другий Черкаський міський центр первинної медико - санітарної допомоги», де дитина стоїть на обліку. Підтвердженням того, що ОСОБА_4 , не цікавиться життям дочки, та не бере участі в її вихованні є відповідь №38 від 24.01.2025 року Черкаської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №13 Черкаської міської ради Черкаської області на запит адвоката. Відповідно до вищевказаного документу ОСОБА_3 , дійсно навчається в 10-1 класі Черкаської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №13 Черкаської міської ради Черкаської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не підтримує контакту зі школою, не цікавився і не цікавиться успішністю своєї доньки, не спілкується з вчителями навчального закладу, не відвідує батьківські збори. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно і утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до абз. 25 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків мас місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року по справі №203/3505/19 зроблено висновок про те, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. З урахуванням того, що ОСОБА_4 , ухиляється від участі у вихованні доньки та не несе жодних матеріальних затрат на її лікування, навчання та розвиток, позивач вважає, що наявні всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Представники третьої особи: органу опіки та піклування Черкаської міської ради в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

22 лютого 2009 року позивач вступила в шлюб із відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, Серії НОМЕР_1 виданого 28.02.2009 року Мошнівською сільською радою Черкаського району Черкаської області (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народилось дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, Серії НОМЕР_2 виданого 01.10.2009 року Мошнівською сільською радою Черкаського району Черкаської області(а.с.9).

До квітня місяця 2013 року позивачка з чоловіком та дочкою проживали разом та вели спільне господарство. Починаючи з травня місяця 2013 року відповідач перестав проживати з позивачкою та переїхав на постійне місце мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина залишилась із позивачкою, і проживає по сьогоднішній день за адресою: АДРЕСА_2 . Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 27 травня 2013 року рішенням Черкаського районного суду Черкаської області (а.с.10).

03.05.2014 року позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджує свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_3 від 03.05.2014 року видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.18).

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ОСОБА_5 з 5 (п`ятирічного) віку ОСОБА_3 , виконує обов`язки батька по відношенню до дитини. Він дбає про неї, займається її вихованням, та розвитком, фінансово забезпечує, що не можна сказати про біологічного батька дитини. На даний час ОСОБА_4 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не відвідує дочку, не спілкується з нею та самоусунувся від виховання дитини.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10.06.2013 року з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 травня 2013 року, і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11).

Позивачем виконавчий лист (а.с.12) було пред`явлено до Жашківського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.13).

Відповідач станом на 25.04.2025 р. має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 252189,66 грн. Даний факт підтверджується розрахунком заборгованості відповідача, виконаного державним виконавцем Жашківського відділу державної виконавчої служби в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_6 від 25.04.2025 року (а.с.14-17).

Згідно інформаційного листа Комунального некомерційного підприємства «Другий Черкаський міський центр первинної медико - санітарної допомоги» 22.01.2025 р. №70 вбачається, що декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу уклала мати дитини ОСОБА_1 , за період нагляду за дитиною, безпосередній контакт із лікарем з питань підтримання здоров"я дитни, завжди здійснювала виключно мати ОСОБА_1 . Лікар педіатр з яким укладена декларація батька дитини не бачила та він не цікавився здоров"ям дитини (а.с.23).

Згідно інформаційного листа №38 від 24.01.2025 року Черкаської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №13 Черкаської міської ради Черкаської області вбачається, що ОСОБА_3 , дійсно навчається в 10-1 класі Черкаської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №13 Черкаської міської ради Черкаської області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не підтримує контакту зі школою, не цікавився і не цікавиться успішністю своєї доньки, не спілкується з вчителями навчального закладу, не відвідує батьківські збори.

Відповідно до акту обстеження умов проживання №32 від24.01.2025 р., вбачається, що комісією було обстежено житло по АДРЕСА_2 на встановлення відповідності умов проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 і висновок комісії свідчить про належні умови проживання, виховання та розвитку дитини, про доброзичливі стосунки в родині(а.с.26-27).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Черкаської міської ради №17249-01-11 від 22.08.2025 р. про доцільність позбалення батьківських прав гр. ОСОБА_4 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 вбачається, що виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування вважає доцільним та таким, що відповідає як найкращим інтересам дитини, позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_4 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Допитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України безпосередньо суду показала, що вона наполягає на позбавленні ОСОБА_4 відносно неї батьківських прав, оскільки останній самоусунувся від її виховання, вони тривалий час не спілкуються, участі в її житті не бере. Матеріальне утримання від ОСОБА_4 відсутнє. Наслідки позбавлення батьківських прав вона розуміє.

Відповідач ОСОБА_4 згідно позиції висловленої останнім під час судового розгляду піфдтвердив факт того, що не бере участі у вихованні дитини, аліменти не сплачує і в подальшому змінювати своє ставлення до дитини не бажає.

Крім того, згідно письмової заяви, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_4 добровільно та безумовно відмовляється від батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 та дає згоду на позбавлення його батьківських прав. Наслідки позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 розуміє (а.с.28).

Суд при вирішенні даного спору керується наступним.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларацією прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІпередбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Ч.7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16 липня 2015 року).

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, при цьому, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України, яка закріплює обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, а також зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до положень ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд вважає, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази винної поведінки відповідача, що має місце факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків, оскільки із матеріалів справи вбачається, що відповідач не забезпечує матеріальний стан дитини, що виражається в ухиленні від сплати аліментів, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не бере участі в забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Аналогічні роз`яснення викладені у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав наданих батькам до досягнення їх дитиною повноліття на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

За змістом роз`яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України), проте в даному випадку суд, враховуючи позицію відповідача до позовних виомог та його небажання в майбутньому змінити своє ставлення до батьківських обов"язків, погоджується із наданим висновком органу опіки та піклування Черкаської міської ради №17249-01-11 від 22.08.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суд вважає, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо своєї дитини та винятковості даного випадку, яка свідчить про наявність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення їх батьківських прав щодо неповнолітньої дитини, тому позов про позбавлення батьківських прав підлягає до повного задоволення.

Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 19, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 19, 141, 150, 151, 155, 157, 164-166 СК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 ) батьківських прав щодо неповнолітньої дитини дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , зареєстрованої АДРЕСА_3 та жителя АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду впродовж 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлений 10.09.2025 р.

СуддяІ. Д. Калієвський