АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2025 року

м. Чернівці

справа № 727/5281/24

провадження № 22-ц/822/720/25, 22-ц/822/725/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Височанської Н. К.

секретар Тодоряк Г. Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради

апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 02 липня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Смотрицький В. Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Просив суд витребувати на його користь квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 .

Позов обґрунтований тим, що квартира АДРЕСА_1 , правомірно належала йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 червня 2004 року. Це право було підтверджено державною реєстрацією від 12 грудня 2023 року та поновлено після допущення повороту виконання рішення, яке раніше було виконано на підставі підробленого доказу. Як встановлено під час судового розгляду у справі № 727/2968/20, боргова розписка, на яку посилався позивач ОСОБА_5 , як на підставу для набуття спірної квартири, містила підпис, виконаний шляхом перемальовування зі зразка в паспорті ОСОБА_1 , що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи. Внаслідок цього рішення першої інстанції було скасовано, а квартира повернута у його власність в порядку повороту виконання.

Незважаючи на це, ОСОБА_5 , не маючи чинного права власності на квартиру, уклав 18 березня 2024 року договір про задоволення вимог іпотекодержателя зі ОСОБА_2 , на підставі якого передав їй квартиру у власність. Наступного дня, 19 березня 2024 року, ОСОБА_2 , усвідомлюючи незаконність набуття, подарувала квартиру ОСОБА_3 , своєму неповнолітньому синові та сину позивача, без згоди батька та дозволу органу опіки і піклування, що прямо суперечить вимогам статті 32 ЦК України. Водночас, ОСОБА_2 брала участь у розгляді справи № 727/2968/20 щодо цієї ж квартири, тому достовірно знала, що квартира повернута у власність позивача, а відчуження відбулося з порушенням правомочностей власника.

ОСОБА_3 , у свою чергу, набув квартиру безвідплатно, від особи, яка не мала права її відчужувати, тобто без законної правової підстави.

Зазначав, що ОСОБА_2 не могла набути право власності на квартиру, а тому і не мала права її відчужувати. Отримавши квартиру у такої особи, ОСОБА_3 теж не набув право власності на неї. Зареєструвавши це право за собою, він став лише її володільцем, а дійсним власником квартири залишився ОСОБА_1 , якому надалі належать всі правомочності власника.

Оскільки квартира вибула з володіння позивача поза його волею, на підставі недійсного правочину, який не породжує правових наслідків для нього, зазначив, що має право витребувати належне йому майно у відповідності до положень статей 387 та 388 ЦК України. Крім того, відповідно до усталеної практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, право власності є непорушним, і втручання в нього можливе лише на підставах, прямо передбачених законом, з дотриманням принципу пропорційності. У цій справі жодна з умов такого втручання не була дотримана.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Отже, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Згідно з пунктом 1.3 Іпотечного договору ОСОБА_5 (іпотекодержателю) предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , належить на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А. В. 02 квітня 2021 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А. В. 02 квітня 2021 року.

Однак, Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 727/2968/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12 червня 2023 року, допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Отже, ОСОБА_5 не мав законних підстав укладати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 березня 2024 року щодо квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира в той час належала ОСОБА_1 , відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 727/2968/20, якою зокрема допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність ОСОБА_1 спірної квартири, та право власності на яку в подальшому зареєстровано за ним 12 грудня 2023 року.

В подальшому, ОСОБА_2 подаровано спірну квартиру ОСОБА_3 відповідно до договору дарування. Так, квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не з його волі, відповідачі не мали права відчужувати майно, а позивач залишився дійсним власником майна.

Відповідач ОСОБА_2 була обізнана з обставинами, встановленими судовими рішеннями у справі № 727/2968/20, якими встановлено, що розписка від 13 червня 2005 року була виконана шляхом перемальовування підпису та грошей у ОСОБА_5 . ОСОБА_1 не позичав та була обізнана про належність спірної квартири позивачу.

Про сумнівний характер вчинюваних правочинів свідчить також короткий проміжок часу між вчинюваними правочинами: 18 березня 2024 року - договір про задоволення вимог іпотекодержателя і на наступний день 19 березня 2024 року - договір дарування.

За таких обставин, суд не може вважати ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 добросовісними набувачами.

Крім того, звертаючи увагу на безоплатність набуття ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 , релевантною є практика Верховного Суду.

Зокрема, у постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 756/5565/21 Верховний Суд дійшов висновку, що «на останню набувачку квартири не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на безоплатність набуття нею права власності на спірну квартиру, яка вибула з власності територіальної громади у незаконний спосіб». Верховний Суд у зазначеній справі вважав, що «витребування квартири в ОСОБА_3 не порушує принцип пропорційності втручання у її право власності».

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для витребування квартири АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 02 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року скасувати та провадження у справі закрити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Також ОСОБА_3 просить додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 02 липня 2025 року скасувати.

Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_2

ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Звертає увагу на те, що у провадженні Заставнівського районного суду Чернівецької області перебуває справа № 716/2603/24 за заявою ОСОБА_3 , предметом розгляду якої, зокрема, є визнання недієздатним ОСОБА_1 .

Вважає, що недієздатність позивача у цій справі, яка може бути встановлена за наслідками розгляду справи № 716/2603/24, виключає можливість завершення розгляду справи № 727/5281/24 та ухвалення рішення по суті спору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_3

ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 березня 2025 року відкрито провадження у справі № 727/1889/25 за позовом ОСОБА_2 .

У зв`язку з відкриттям провадження у справі №727/1889/25, предметом спору в якій є один і той самий об`єкт - квартира АДРЕСА_1 . Обставини, які можуть бути встановлені у справі № 727/1889/25 матимуть безпосередній вплив на оцінку доказів у справі № 727/5281/24, а тому провадження має бути зупинено на підставі підпункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України до набрання законної сили рішенням у справі №727/1889/25.

Однак, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2025 року було відмовлено у задоволенні заяви про зупинення провадження у справі про витребування майна.

Вважає, що відмова у зупиненні провадження по суті позбавила суд можливості всебічно, повно та об`єктивно встановити обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки паралельно розглядається справа, рішення у якій матиме безпосередній вплив на правову кваліфікацію майнових прав сторін у даному провадженні.

Зокрема, у разі визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку спірної квартири в іншій справі, доводи ОСОБА_1 про витребування всього майна втратять свою обґрунтованість, а сама правова конструкція позовних вимог зазнає суттєвих змін. Отже, ухвалення рішення в одній справі прямо впливає на обставини доказування, які входять до предмета в іншій.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , подала відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Просила апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду є законними та обґрунтованими.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області Лірниченко Н. М., зареєстрованим за № 1790 (том 1, а. с. 14).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року у справі № 727/2968/20 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 1 317 462 гривень 55 копійок, яка складається з позики в сумі 35 500 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16 березня 2020 року становить 913 150 гривень, пені у сумі 12 600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16 березня 2020 року становить 328 734 гривень, 3% річних за період з 13 червня 2017 року по 16 березня 2020 року у сумі - 2896,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16 березня 2020 року становить 75 578 гривень 55 копійок. В задоволені іншої частини вимог відмовлено (том 1, а. с. 15-16).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 727/2968/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12 червня 2023 року (а. с. 25-30), рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та стягнення з нього судових витрат скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Також заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року задоволено. Допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 17-24).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так у справі № 727/2968/20 судами встановлено, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-22/2665-ПЧ від 20 червня 2022 року підпис від імені ОСОБА_1 в розписці від 13 червня 2005 року виконаний шляхом перемальовування підпису на просвіт зі зразка підпису ОСОБА_1 в паспорті громадянина України ОСОБА_1 серійним номером НОМЕР_1 на сторінці № 3. В даному випадку при суміщенні досліджуваного підпису в розписці шляхом накладання на зразок підпису ОСОБА_1 в паспорті, було встановлено співпадіння всіх контурів. Тобто, підпис в розписці повністю накладається на підпис в паспорті, з усіма його елементами. Також на зображенні № 3 додатку № 1 до висновку експертизи видно 10 крапок у підписі, що свідчить про зупинення при перемальовуванні. Крім цього, вбачається тремтіння та хвилястість писального приладу. Дані обставини свідчать про технічну підробку документу шляхом перемальовування підпису на просвіт зі зразка підпису ОСОБА_1 в паспорті.

На виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, до ОСОБА_5 перейшла у власність квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,00 кв. м, в т.ч. житловою 39,90 кв. м. Про дану обставину свідчить свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02 квітня 2021 року. З вказаного свідоцтва вбачається, що раніше ця квартира належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2004 року. Після придбання у власність спірної квартири ОСОБА_5 12 серпня 2021 року передав її в іпотеку ОСОБА_2 в забезпечення виконання між ними договору позики від 12 серпня 2021 року на суму 60 000 доларів США.

За фактом підробки боргової розписки (договору позики) між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження № 0000488 за частиною третьою статті 190 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР (том 1, а. с. 31).

ОСОБА_1 08 грудня 2023 року звернувся до державного реєстратора Шевчук Н. С. із заявою № 58433142 про державну реєстрацію прав власності на квартиру АДРЕСА_1 . За результатами розгляду вказаної заяви № 58433142 від 08 грудня 2023 року державний реєстратор Шевчук Наталія Сергіївна 12 грудня 2023 року прийняла рішення №70648087 про державну реєстрацію прав власності та вчинила реєстраційну дію щодо реалізації повороту виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 на підставі постанови Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року; ухвали Чернівецького апеляційного суду від 16 вересня 2022 року; постанови Касаційного цивільного суд Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 727/2968/20, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав (том 1, а. с. 32-43).

На виконання ухвали суду від 05 серпня 2024 року, старшим слідчим відділу СУ ГУНП а Чернівецькій області надано копії договору про задоволення вимог іпотекодержателя щодо квартири АДРЕСА_1 від 18 березня 2024 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , за реєстраційним номером № 69 (том 1, а. с. 128-137) та копії документів на підставі яких зазначений договір був посвідчений; копія договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 19 березня 2024 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за реєстраційним номером № 1286, (том 1, а. с. 141) та копії документів на підставі яких зазначений договір був посвідчений.

Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н. В. 18 березня 2024 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 152-154).

Згідно з Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору дарування, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н. В. 19 березня 2024 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 167).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

За змістом частин першої, другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (пункт 33.2).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2024 року в справі № 755/10537/21 вказано, що: «належними сторонами в цивільному процесі є суб`єкти переданих на розгляд суду спірних матеріально-правових відносин. При цьому, належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Відповідно, неналежними сторонами у справі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Разом із тим, суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункти 40, 41).

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, позов ОСОБА_1 пред`явив до двох відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 роз`яснено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) вказано про те, що задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 730/556/17, від 13 травня 2020 року у справі № 201/17964/15-ц, судом касаційної інстанції викладено висновки щодо права власника на витребування належного йому майна від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема Витягу з державного реєстру речових прав від 19 березня 2024 року індексний № 370497962 (том 1, а. с. 167), ОСОБА_2 не є особою, за якою зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , і є предметом спору, а отже є неналежним відповідачем у справі. А тому у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід було відмовити у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача.

Як встановлено судами право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 , який і є належним відповідачем у справі.

На вищевказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 .

Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_3 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 12 березня 2025 року у справі № 159/754/24 (провадження № 61-220св25)

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Вольова дія суб`єктів цивільного права характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першій статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же самого по собі підпису на письмовому тексті правочину, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

У справі що переглядається судами встановлено, що підпис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 березня 2024 року не належить власнику квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_1 , а виконаний іншою особою - ОСОБА_5 . Зазначена обставина вказує на відсутність у ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна, волі на укладення договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18).

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 наведено правовий висновок, що розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19 (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що будь-який правочин є вольовою дією, а тому, перед тим як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, потрібно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. У частині першій статті 215 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі, що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Також Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Отже, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Як встановлено судами згідно з пунктом 1.3 Іпотечного договору (т. 1, а. с. 128-137) ОСОБА_5 (іпотекодержателю) предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , належить на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А. В. 02 квітня 2021 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А. В. 02 квітня 2021 року.

Однак, Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року у справі №727/2968/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12 червня 2023 року, здійснено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 17-24).

Отже, ОСОБА_5 не мав законних підстав укладати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 березня 2024 року стосовно квартири АДРЕСА_1 , зі ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира належала ОСОБА_1 на праві власності.

Також як встановлено судами 19 березня 2024 року ОСОБА_2 подаровано спірну квартиру ОСОБА_3 відповідно до договору дарування.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 як законного власника без його волевиявлення щодо вибуття цього майна.

Щодо дотримання стандартів «трискладового тесту» правомірності втручання держави у право власності ОСОБА_3 як кінцевого набувача

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол) та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

У статті 1 Першого протоколу містяться три норми: 1) кожна особа має право мирно володіти своїм майном; 2) позбавлення власності є допустимим винятково в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; 3) держава має повноваження вводити у дію закони, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном: а) відповідно до загальних інтересів; б) для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ наголошує на тому, що зазначені норми не є окремими, а друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном.

Зокрема, втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу також повинно переслідувати мету в суспільному інтересі [рішення ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine)].

Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden»).

Щодо першого припису ЄСПЛ у пунктах 63, 64 рішення у справі «Маркс проти Белгії» (Marckx v. Belgium) зауважив, що, визнаючи право на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності. Держава сама визначає «необхідність» відповідного закону, а наявність «спільного інтересу» може спонукати державу до «здійснення контролю за використанням власності», включаючи розпорядження та спадкування.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine].

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Контроль за дотриманням конвенційних гарантій здійснюється ЄСПЛ, який застосовує норми Конвенції відповідно до базових принципів (методів) тлумачення, до яких відносять «принцип автономного тлумачення понять», «принцип еволюційного (динамічного) тлумачення», «принцип європейського консенсусу», «принцип розсуду держави», «принцип ефективного тлумачення» та «принцип пропорційності та балансу інтересів».

Достатньо докладно стандарт верховенства права та пропорційність як його складова частина висвітлені у практиці ЄСПЛ.

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire V. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Відсутність такого мотивування - прояв свавілля держави.

У цьому рішенні ЄСПЛ вказав на неприпустимість свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Вирішувати питання про пропорційність чи непропорційність обмеження прав людини має суд, адже судова влада - політично нейтральна гілка влади, покликана урівноважувати інші гілки влади у цьому напрямі.

ЄСПЛ вказав на необхідність перевіряти передбачення обмеження прав людини у національному законі, визначати наявність обставини для його застосування та вирішувати питання співмірності. У сукупності це утворює трискладовий тест на пропорційність.

Обмеження прав має передбачатись національним законом. Такий закон повинен існувати на момент введення такого обмеження.

Обмеження прав у такому разі повинно прямо передбачатись у законі, а зміст закону повинен бути доведений до відома громадян.

Закон має відповідати критеріям якості - обмеження прав повинно бути зрозумілим для кожного.

Обмеження прав повинно відповідати легітимній меті. Така мета зумовлена потребою захистити певні найбільш важливі для держави блага та принципи.

Втручання у права має відповідати вимогам співмірності.

Співмірність означає, що характер та обсяг втручання держави у права має бути не метою, а засобом для захисту необхідного суспільного блага. Таке тлумачення не повинно бути самоціллю, воно має бути необхідним, безальтернативним та достатнім, а не надмірним.

Співмірність є найбільш складним критерієм для вирахування та встановлення. Обмеження прав часто є законним і відповідає легітимній меті, але характер такого обмеження є надмірним.

Отже, можна зазначити, що лише при дотриманні всіх критеріїв трискладового тесту можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. У свою чергу, з позиції ЄСПЛ, суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку конкретно вирішувати питання пропорційності з урахуванням контекстуальних обставин справи. В одному випадку обмеження є пропорційним, а в іншому - те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

Так, законність втручання в цій справі обумовлена тим, що право власності є конституційним правом особи, передбаченим статтею 41 Конституції України, воно є непорушним та набувається в порядку, визначеному законом. Законний власник не втрачає право власності на належне йому майно, якщо воно вибуває з його володіння без належної на те законної підстави чи не з його волі, тому таке право підлягає захисту.

Легітимною метою (виправданістю втручання загальним інтересом) є необхідність захисту гарантованого Конституцією України права законного володільця, майно якого вибуло з його володіння без відповідної на те правової підстави чи не з його волі.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

За встановлених судами обставин справи ОСОБА_2 була обізнана з обставинами, встановленими судовими рішеннями у справі №727/2968/20, зокрема стосовно того, що розписка від 13 червня 2005 року була виконана шляхом підробки підпису ОСОБА_1 та була обізнана про належність спірної квартири позивачу.

Про сумнівний характер вчинюваних правочинів свідчить також короткий проміжок часу між вчинюваними правочинами: 18 березня 2024 року укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя і на наступний день 19 березня 2024 року укладено договір дарування між пов`язаними особами.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_3 не є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав на безоплатність набуття ОСОБА_3 за договором дарування квартири АДРЕСА_1 та застосував релевантні до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26 вересня 2023 року у справі № 756/5565/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 520/2294/17.

Загалом встановивши обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , і що таке витребування майна на користь законного власника від останнього набувача є пропорційним втручанням в право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність залишення позову ОСОБА_1 з тих підстав, що його подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності, що може бути встановлено у справі № 716/2603/24, оскільки статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

На зазначене вказав Верховний суд у постанові від 03 лютого 2021 року справа № 552/5808/17 (провадження № 61-19076св19).

Також помилковими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи № 727/1889/25 за позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки наявність вказаного спору у справі № 727/1889/25 не свідчить про об`єктивну неможливість здійснення розгляду цієї справи судом першої та апеляційної інстанцій, та відповідно не може бути підставою для зупинення провадження у цій справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, який, зокрема, містить виключення щодо обов`язку суду зупиняти провадження у справі, у зв`язку з об`єктивною неможливістю розгляду справи, а саме у випадку коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Подібну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 26 березня 2024 року у справі № 907/882/22.

Проте як вбачається із судових рішень наявні у матеріалах справи докази не перешкодили судам встановити обставини справи, які мають значення для вирішення цього спору.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 05 червня 2025 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові у цій частині.

Рішення суду першої інстанції від 05 червня 2025 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння ухвалено з дотримання норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позову у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 10 800 гривень, виходячи із ринкової вартості предмета спору.

Як вбачається з матеріалів справи при поданні позову у цій справі позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 211 гривень 20 копійок (том 1, а. с. 11, 76).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 13 червня 2024 року розстрочено позивачу сплату судового збору строком на чотири місяці рівними частинами, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, та зобов`язано його сплачувати судовий збір по 2 245 гривень 80 копійок щомісяця.

В подальшому позивачем сплачено 2 245 гривен 80 копійок 24 червня 2024 року (том 1, а. с. 97) та 2 245 гривен 80 копійок 09 серпня 2024 року (том 1, а. с. 126).

Проте, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 . ІІ групи інвалідності (том 1, а. с. 171) ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 жовтня 2024 року позивача звільнено від сплати решти суми судового збору.

Також як встановлено судами до подання позовної заяви ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову та сплачено судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок, що підтверджується квитанцією № 0.0..1.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини цієї постанови суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та залишення без змін рішення в частині про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Отже, за наслідками розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути в рахунок відшкодування витрат, понесених на сплату судового збору у сумі 6 308 гривень 40 копійок (1211,2 + 605,6 + 2 245,80 + 2 245,80).

Також з ОСОБА_3 в дохід держави слід стягнути судовий збір, який підлягав сплаті позивачем при подані позову, проте не був сплачений у зв`язку зі звільненням від його сплати, у сумі 5 097 гривень 20 копійок (10 800 - 1211,2 - 2 245,80 - 2 245,80).

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір у сумі 16 200 гривень (шістнадцять тисяч двісті) гривень.

Керуючись викладеним, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 їй слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 16 200 гривень (шістнадцять тисяч двісті) гривень.

Також відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 2 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22) вказав на те, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів.

У цій справі ОСОБА_1 користуючись відповідним правом пред`явив позов до двох відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Як зазначалося вище суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача та залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання розподілу витрат на правничу допомогу суд першої інстанції у додатковому рішенні від 02 липня 2025 року прийшов до висновку про часткову доведеність заявленого до відшкодування позивачем розміру витрат на правничу допомогу у сумі 12 000 гривень, які за наслідками розгляду справи порівну розподілив між відповідачами - по 6 000 гривень.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 та постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 14 липня 2021 року у справі № 761/15741/17, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17, від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21.

Оскільки ОСОБА_1 правом на апеляційне оскарження додаткового рішення від 02 липня 2025 року не скористався, а апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не містять доводів в частині визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, тобто сторони з судовим рішенням у цій частині погодилися, тому додаткове рішення у відповідній частині апеляційним судом не переглядається.

Проте, оскільки суд прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції по суті спору в частині вирішення позову до ОСОБА_2 підлягає скасуванню й додаткове рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000 гривень в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Зважаючи на помилкове пред`явлення позову до ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає підстав для покладення стягнутих з останньої витрат на правничу допомогу у сумі 6 000 гривень на відповідача ОСОБА_3 до якого за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції задоволено позов.

Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 (провадження № 14-202цс21).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 377, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові у цій частині.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 червня 2025 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 02 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 6 000 гривень скасувати.

Змінити мотивувальну частину додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 02 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу відповідно до змісту цієї постанови.

В іншій частині додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 02 липня 2025 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у сумі 6 000 (шість тисяч) гривень залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції у сумі 6 308 (шість тисяч триста вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у сумі 5 097 (п`ять тисяч дев`яносто сім) гривень 20 копійок.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги у сумі 16 200 гривень (шістнадцять тисяч двісті) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ВИСОЧАНСЬКА