ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5871/25 Справа № 173/2500/23 Головуючий у першій інстанції: Петрюк Т. М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Петрюк Т.М. від 05 березня 2025 року по справі за позовом Верхньодніпровської міської територіальної громади в особі Верхньодніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року Верхньодніпровська міська територіальна громада, в особі Верхньодніпровської міської ради, звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - овочесховища, загальною площею 6385,7 кв.м., яке знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно розміщене на двох сформованих земельних ділянках комунальної власності, власником якої є Верхньодніпровська міська територіальна громада, в особі Верхньодніпровської міської ради, загальною площею 2,4353 га, а саме ділянка з кадастровим номером :03:003:0012, площею 1,3754 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та ділянка з кадастровим номером :03:001:0001, площею 1,0599 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Відповідач з 2017 року не уклав з власником земельних ділянок - органом місцевого самоврядування договорів оренди земельних ділянок. Тобто відповідачем договори оренди не були укладені ні з Новомиколаївською селищною радою, ні з її правонаступником - Верхньодніпровською міською радою. Внаслідок відсутності договірних відносин з використання земельних ділянок, відповідач у справі не сплачує плату за землю, починаючи з 2017 року та на день звернення з цією позовною заявою до суду. Таким чином, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Всього сума безпідставно збережених коштів громадянином ОСОБА_1 за бездоговірне та безоплатне користування земельними ділянками Верхньодніпровської міської територіальної громади (загальною площею 2,4353 га) для обслуговування овочесховища за період з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року включно складає 984589,68 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача 984589,68 грн безпідставно збережених коштів.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Верхньодніпровської міської територіальної громади в особі Верхньодніпровської міської ради безпідставно набуті грошові кошти в сумі 984589,68 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Верхньодніпровської міської ради14768,85 грн на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - овочесховища, загальною площею 6385,7 кв.м., яке знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні №1098 бланк НМТ 481797, виданого 31.10.2017 приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А., що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.03.2023 №326376529 (а.с. 24).

Вказане вище овочесховища, загальною площею 6385,7 кв.м., розміщене на двох сформованих земельних ділянках комунальної власності, власником яких є Верхньодніпровська міська територіальна громада, в особі Верхньодніпровської міської ради, загальною площею 2,4353 га., а саме земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0012, площею 1.3754 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, та земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0001, площею 1,0599 га., для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с. 25-34).

Відповідач з часу придбання овочесховища, а саме з 31.10.2017 року не уклав з власником земельних ділянок - органом місцевого самоврядування договорів оренди земельних ділянок.

Рішенням Верхньодніпровської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року №125-5/ІХ затверджено передавальний акт Новомиколаївської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та припинено Новомиколаївську селищну раду () як юридичну особу в результаті реорганізації шляхом приєднання до Верхньодніпровської міської ради () (а.с. 12).

Відповідачем договори оренди не були укладені ні з Новомиколаївською селищною радою, як попереднім власником земельних ділянок, ні з її правонаступником - Верхньодніпровською міською радою.

Внаслідок відсутності договірних відносин з використання земельних ділянок, відповідач не сплачує плату за користування земельними ділянками, зокрема, за період з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року включно, що підтверджується копією листа фінансового відділу Верхньодніпровської міської ради та не спростовано відповідачем (а.с. 23).

Згідно складеного позивачем розрахунку, сума безпідставно збережених коштів ОСОБА_1 за бездоговірне та безоплатне користування земельними ділянками Верхньодніпровської міської територіальної громади кадастровий номер :03:003:0012 площею 1,3754 га та кадастровий номер :03:001:0001 площею 1,0599 га (загальною площею 2,4353 га) для обслуговування нерухомого майна - овочесховища, загальною площею 6385,7 кв.м., яке знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 ,за період з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року включно складає 984589,68 грн (а.с. 35).

Відповідно до положень статті 13 Конституції України, статей 80, 83 ЗК України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Суб`єктами права власності на землю є в тому числі територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно зі статтями 93, 116 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до пунтку «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Частиною третьою статті 157 ЗК України передбачено, що порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284 (далі - Порядок №284) встановлено, що відшкодуванню підлягають інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Під неодержаним доходом розуміється, зокрема, дохід, який міг би одержати власник землі із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її тимчасового зайняття.

Положеннями статті 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до статті 96 ЗК України землекористувачі, окрім іншого, зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» визначено, що розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років.

Розрахунок нормативно грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року №213, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Положеннями статті 1214 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Положеннями статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Статтею 16 ЦК України, статтею 152 ЗК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Положення статей 1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов - вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо).

Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція була викладена апеляційним судом на основі правових висновків Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі №6-122цс14, від 18 листопада 2015 року у справі №6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року у справі №6-1216цс17, Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 року у справі №752/5986/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду у постановах від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 у справі №320/5877/17, від 31 січня 2020 року у справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року у справі №910/22513/17, від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19, від 22 грудня 2021 року у справі №465/5790/17.

Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку). Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19, від 09 листопада 2021 року у справі №905/1680/20.

За змістом норм цивільного та земельного законодавства виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Відтак, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_1 , набувши 31.10.2017 року право власності на овочесховище, загальною площею 6385,7 кв.м., по АДРЕСА_1 , право користування земельною ділянкою під ним належно не зареєстрував, тобто користується землею безпідставно та безоплатно, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 984589,68 грн безпідставно збережених коштів за період з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року.

Розмір безпідставно збережених коштів за період з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року на суму 984589,68 грн підтверджується складеним позивачем розрахунком, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем, а також витягами із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок кадастровий номер :03:003:0012 площею 1,3754 га та кадастровий номер :03:001:0001 площею 1,0599 га (а.с. 31-35).

Посилання апелянта на незастосування при розрахунку розміру безпідставно збережених коштів ставок земельного податку, встановленого відповідними рішеннями Верхньодніпровської міської ради на 2020-2021 роки не спростовує правильність наведеного розрахунку позивачем.

Відповідно до рішень Верхньодніпровської міської ради №107-6/VIII від 22.06.2018 та №536-22/VIII від 07.07.2020, ставки земельного податку на території Верхньодніпровської міської об`єднаної територіальної громади у 2020-2021 роках встановлювались для фізичних осіб щодо земель громадської забудови (для будівництва та обслуговування будівель торгівлі), нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлювались у розмірі 3,00% нормативної грошової оцінки.

За змістом підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.

Таким чином, складений позивачем розрахунок розміру безпідставно збережених коштів за період з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року відповідає положенням підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України та рішенням органу місцевого самоврядування. Власного контррозрахунку відповідачем не наведено.

Більше того, розрахунок розміру безпідставно збережених коштів за період з 01.01.2020 року по 30.06.2023 року в розмірі орендної плати складений позивачем на підставі витягів з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок кадастровий номер :03:003:0012 площею 1,3754 га та кадастровий номер :03:001:0001 площею 1,0599 га (а.с.31-34).

Доводи апеляційної скарги про скрутне матеріальне становище та покладення на відповідача надмірного тягаря є недоведеними. Будь-яких доказів матеріального становища ОСОБА_1 суду не представлено. Окрім того, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України - власність зобов`язує.

Розташування у підвальному приміщенні належного відповідачу нерухомого майна - протирадіаційного укриття не спростовує висновків про віднесення овочесховища площею, 6385,7 кв.м., до будівель торгівлі та застосування відповідних ставок податку при розрахунку розміру безпідставно збережених коштів.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова