Справа №752/1617/25
Провадження № 2/752/3723/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29.07.2025 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Чекулаєва С.О.,

секретаря судового засідання Пастух З.Ф., Шевченко В.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2

до Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації

третя особа Міністерство закордонних справ України

про відшкодування моральної шкоди

за участю:

представника позивача: адвоката Холостенка Олексія Васильовича (ордер на надання правничої допомоги серії АН №1465224 від 19.07.2024)

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

У січні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (в інтересах якої діє ОСОБА_1 ) (надалі за текстом також - позивачі) звернулися до суду з позовом до Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації (надалі за текстом також - відповідач або російська федерація) з такими позовними вимогами:

-стягнути з держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 100 000 000,00 гривень;

-стягнути з держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; у розмірі 100 000 000,00 гривень на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), в інтересах та від імені якого вона діє;

-стягнути з держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; витрати на правничу допомогу у розмірі 20% від задоволеного розміру позовних вимог.

1.1. Стислий виклад позиції позивача

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті потрапляння під обстріли, які здійснювалися збройними силами російської федерації, після яких ОСОБА_2 почала заїкатися та боятися знаходитися на одинці, а також вимушеного переселення, яке відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області, позивачам була завдана моральна шкода.

Зокрема позивачі стверджують, що через переміщення/переселення, позивачу та її дочці довелось повністю змінити своє життя. Вони були позбавлені звичного ритму життя, можливості проживати в рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами, які залишилися в місті Авдіївка. В результаті вони змушені були багато разів обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов. Відтак, установлений спосіб життя та житло фактично втрачено, на теперішній час позивач та її дочка не мають свого житла та роботи.

У підтвердження своїх вимог позивачі посилаються на те, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, яка розпочалася у кінці лютого - на початку березня 2014 року, у квітні 2014 року, позивач вагітною вимушено виїхала з тимчасово окупованої території м. Авдіївка. На даний час її статус та статус її дочки внутрішньо переміщеної особи підтверджується довідками про взяття на обліквнутрішньо переміщеної особи.

Окрім того, факт вимушеного переселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квітні (вересні) 2014 року з окупованої території Донецької області, яке відбулося унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області був встановлений рішенням Голосіївського районного суду місті Києва від 19.09.2024 у справі №752/ 15580/24.

Враховуючи множинний характер грубих порушень конституційних прав позивача та її дочки, їх обсяг і тривалість, завдану їм моральну шкоду позивачі оцінює як для себе так і для своєї дитини у розмірі 100 000 000,00 гривень кожній, що відповідає середньому розміру відшкодування моральної шкоди, який застосовується Європейським судом з прав людини у разі порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

1.2. Стислий виклад позиції відповідача

Російська федерація своїм правом на подання відзиву на позов не скористалася.

1.3. Стислий виклад позиції третьої особи

Міністерство закордонних справ України надало до суду письмові пояснення у яких вказується, що у справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законам України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет.

У випадку пред`явлення позову до іноземної держави, питання судового імунітету розглядається, зокрема, відповідно до статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти рф, у т.ч. в особі Посольства рф в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ російської федерації ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти рф.

Разом із тим, у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, МЗС 24.02.2022 нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.

Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди рф на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.

Міністерство закордонних справ України просить здійснювати розгляд справи без участі їх представника.

1.4.Процесуальні дії у справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2025 головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20.01.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначене на 08.05.2025.

08.05.2025 закрите підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 29.07.2025.

2.Мотивувальна частина

2.1.Фактичні обставини, встановлені судом

Згідно Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.08.2022 №3001- ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Авдіївка, Донеціької області, має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є внутрішньо переміщеною особою, та проживає у АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_2 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Згідно Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.08.2022 №3001- ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ніжин, Чернігівської області, має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є внутрішньо переміщеною особою, та проживає у АДРЕСА_3 .

Факт внесення позивачів до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб підтверджується також наявним в матеріалах справи листом Міністерства соціальної політики України №2375/0/2-24/19 від 31.01.2024.

Відповідно до Рішення Голосіївського районного суду місті Києва від 19.09.2024 у справі №752/15580/24 суд встановив, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області, ОСОБА_1 , будучи вагітною ОСОБА_2 , була змушена переїхати до міста Ніжин Черкаської області, потім до міста Дніпро а згодом і до міста Київ, де наразі вони проживають.

ОСОБА_1 , будучи вагітною донькою ОСОБА_2 , а в подальшому із малолітньою ОСОБА_2 , переселились з окупованої території задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії російської федерації.

Згідно Рішення Голосіївського районного суду місті Києва від 19.09.2024 у справі №752/15580/24 були встановлені факти того, шо вимушене переселення ОСОБА_1 у квітні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області.

Окрім того, вказаним рішенням суду також встановлений факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області.

2.2. Мотиви, з яких виходить суд при ухвалені рішення та застосовані норми права

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Згідно із пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення російської федерації до України 24.02.2022, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Зокрема, пункт 1 Будапештського меморандуму передбачено, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування.

Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як слідує зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом.

Згідно частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпунктом 15 пункту 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення.

При вирішенні позовних вимог про компенсацію завданої позивачу моральної шкоди, а також розміру цієї шкоди, суд застосовує практику ЄСПЛ та керується розміром задоволених вимог заявників по схожим спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ «Хачукаєви проти Росії», «Сагаєва та інші проти Росії», «Ісламова проти Росії», «Султигов та інші проти Росії», а також зокрема рішення у справі «Лоізіду проти Турецької Республіки», згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію заявнику, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

З огляду на це, суд вважає належним, обраний ОСОБА_1 спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені рф відносно неї та її дочки - ОСОБА_2 .

Як вбачається із матеріалів справи, позивач до початку військової агресії з боку російської федерації, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у місті Авдіївка Донецької області, а тому у квітні 2014 року внаслідок військових дій російської федерації проти України позивач змушена була залишити місце свого мешкання, змінивши власний побут та спосіб життя.

Суд погоджується із доводами позивачки про те, що порушивши її основоположні права і свободи, російська федерація завдала їй та її дочці - ОСОБА_2 , тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивач відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до збройної агресії російської федерації проти України. Внаслідок вказаних обставин, позивачка зазнала безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває невпевненість і незахищеність, як себе так і своєї дочки.

З огляду на триваючу окупацію російською федерацією частини території Донецької області України, обставини, що призвели до вимушеного переселення позивачки тривають і досі.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який заявлений позивачем у розмірі 100 000 000,00 щодо себе та 100 000 000,00 щодо своєї дочки, є значно завищеним, та таким, що не відповідає розмірам задоволених вимог заявників по схожим справам, що розглядалися ЄСПЛ.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, множинний характер порушень конституційних прав позивача, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому суд дійшов до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 2 000 000,00 гривень.

Окрім цього, суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 , яка є дочкої позивачки, пройшла разом з нею весь шлях вимушеного переселення, фактично була позбавленою нормального дитинства, також слід компенсувати завдану моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 гривень.

3. Висновки суду

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням принципів розумності, пропорційності та справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивачки та її дочки моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 гривень кожній.

4.Судові витрати

Згідно пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення факту народження або смерті, поданих у зв`язку із воєнним станом, надзвичайним станом, збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, а також позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 15 140,00 гривень.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від задоволеного розміру позовних вимог суд зазначає наступне.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, які покладаються на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частини п`ятої та частини шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018, № 753/15683/15 від 26.09.2018 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019.

Суд враховує, що відповідно до частин першої та третьої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20% від задоволеного розміру позовних вимог.

На підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи позивачем долучено:

- копію Договору про надання правничої допомоги №5 від 29.01.2024, укладеного між Адвокатом Холостенко Олексієм Васильовичем та ОСОБА_1 ;

- копію Додаткової угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги №5 від 29.01.2024, згідно якої сторони договору визначили вартість послуг у розмірі 20% від задоволеного розміру позовних вимог.

- копію Акта виконаних послуг №1 від 31.12.2024;

- ордер на надання правничої допомоги серії АН №1465224 від 19.07.2024.

Відповідач заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу не надав.

Оскільки позов був задоволений у загальному розмірі 4 000 000,00 гривень, розмір витрат на правову допомогу має становити (20% від 4 000 000,00) = 800 000,00 гривень, що не відповідає критерію розумності.

Враховуючи викладене при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Таким чином, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених судових витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також врахувавши поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 40 000,00 гривень, що у цій справі відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації, третя особа Міністерство закордонних справ України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 2 000 000 (два мільйони) гривень 00 копійок.

Стягнути з держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; у розмірі 2 000 000 (два мільйони) гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), в інтересах та від імені якого вона діє;

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з держави Російської Федерації в особі міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з держави Російська Федерація в користь держави України 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. О. Чекулаєв