532/2450/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:

судді - Назарьової Л. В.,

з участю секретаря судового засідання - Маляренко І. М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- представник позивача - адвокат Галушко С. С.,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кобеляки, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 2024 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява адвоката Галушко Сергія Станіславовича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 в період з жовтня 2012 року по жовтень 2024 року проживала разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 . За час перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народилися спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відомості про батька дітей записані за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. В свідоцтвах про народження дітей в графі «Батько» записаний ОСОБА_6 . Позивач разом із дітьми та відповідачем проживають по АДРЕСА_1 .

Зазначає, що віднедавна відповідач почав ухилятися від утримання малолітніх дітей, добровільної матеріальної допомоги не надає.

Оскільки наразі батьківство відповідача не визнане і не встановлене, в добровільному порядку через органи ДРАЦС визнати своє батьківство відповідач не бажає, позивач ОСОБА_1 прохає суд визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; змінити дітям прізвище на « ОСОБА_7 » та по батькові відповідно на « ОСОБА_8 », « ОСОБА_9 »; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 листопада 2024 року по справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 31 січня 2025 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 лютого 2025 року по справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 травня 2025 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 04 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Позивач, ОСОБА_1 , а також її представник адвокат Галушко С. С, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, однак останній подав до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримує та прохає задовольнити.

Відповідач, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, в судове засідання не з`явився. При цьому, 18.11.2024 року подав до суду заяву, в якій прохав розглядати справу без його участі. Позовні вимоги визнає повністю. Не заперечує проти визнання його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнення з нього аліментів на утримання дітей.

Представник третьої особи, відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, розглянувши та дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого згідно свідоцтва про народження є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_4 , батьками якої згідно свідоцтва про народження є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_5 , батьками якого згідно свідоцтва про народження є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 10).

Відповідно до Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України судом встановлено, що при державній реєстрації народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис № 264 від 11.03.2015 року), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (актовий запис № 1098 від 06.09.2016 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 942 від 20.08.2013 року), батьками зазначено: батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_1 (а.с. 11-13).

Відомості про батька дітей записано за вказівкою матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Також позивач зазначає, що у період з жовтня 2012 року по жовтень 2024 року проживала із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. За вказаний період сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Судом установлено, що на цей час ОСОБА_1 зареєстрована проживаючою в АДРЕСА_2 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та є внутрішньо переміщеною особою і взята на облік за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 7, 15).

Згідно довідки виконавчого комітету Білицької селищної ради № 10.1-07/1868 від 21.10.2024 року, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 в такому складі сім`ї: чоловік ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 (а.с. 24).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (ст. 121 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Визнання батьківства за рішенням суду регулюється статтею 128 СК України.

Так, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Таким чином, особа, яка подає позовну заяву, має не просто ставити питання про встановлення батьківства, а і навести конкретні докази щодо батьківства конкретного чоловіка стосовно дитини.

Навіть якщо чоловік не заперечує батьківство, але в справі немає жодних доказів на підтвердження цього, то рішення про батьківство може бути визнано неаргументованим.

Судом установлено, що при реєстрації народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про батька дітей записані за вказівкою матері на підставі положень частини першої статті 135 СК України.

У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ч.2 ст.128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Відповідач у справі, ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що не заперечує проти визнання його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Однак для проведення призначеної судом експертизи відповідач двічі не з`явився.

Разом з тим, суд не приймає до уваги таку заяву про визнання позову, оскільки в такому випадку визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Суд наголошує, що при вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини (дітей).

Судовий розгляд відбувається на засадах змагальності. Суд самостійно не має права збирати докази в справі.

В судове засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не викликалися, клопотання про їх виклик, залучення до участі у справі, не заявлялись.

Суд скептично ставиться до тверджень сторони позивача про те, що позивач проживала із відповідачем як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу із жовтня 2012 року по жовтень 2024 року. Так у свідоцтвах про народження дітей батьком усіх трьох дітей значиться інша особа - ОСОБА_6 , а не ОСОБА_2 , враховуючи періоди їхнього спільного проживання та народження дітей (2013, 2015 та 2016 рік відповідно). Також суд звертає увагу, що позивачем, на питання, чому батьком неповнолітніх дітей зазначено інша особа, а не відповідач по справі, чіткої відповіді суду не надано. При цьому причиною, на підставі якої батьком дітей не зазначено відповідача вказано бажання позивача отримувати допомогу від держави, що свідчить про недобросовісніть дій позивача.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 показали суду, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з 2012 року проживали разом однією сім`єю як чоловік і дружина. Зазначили, що ОСОБА_2 є батьком дітей позивача.

Разом із тим, свідок ОСОБА_10 показала суду, що є родичем відповідача, оскільки їхні матері є двоюрідними сестрами. Зазначила, що часто спілкується із ОСОБА_8 , який проживає у селищі Білики разом із позивачем. У них є спільні діти та іншого батька дітей не знає. ОСОБА_13 проживає разом із дітьми, в одному будинку. Не знає, чому всі діти записані як « ОСОБА_14 ». Вказала, що ОСОБА_15 почала проживати із ОСОБА_2 ще у місті Суми, де і народилися діти. ОСОБА_16 бачила ОСОБА_15 із ОСОБА_8 разом, в тому числі і в період вагітності. Діти називають ОСОБА_8 «папа», а він їх «син, донька» відповідно. Відомо, що наразі їхні відносини погіршилися.

Свідок ОСОБА_11 показав суду, що ОСОБА_13 є його родичем, а тому знає його з дитинства. Зазначив, що до війни приїжджали один до одного в гості. Коли проводили разом дозвілля, спільні сімейні фото не переглядали. Зазначив, що у період вагітності, ОСОБА_15 була разом із ОСОБА_8 . Діти називали його татом. Востаннє вони спілкувалися із ОСОБА_2 у серпні 2024 року, а тому не знає, де на цей час проживає ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_12 показала суду, що проживає у селищі Білики та

знайомі з позивачем дуже давно, ще до того, як переїхали сюди із міста Суми, де вони проживали до війни. Зазначила, що ОСОБА_2 ніколи не говорив, що це не його діти. Про те, що ОСОБА_13 не записаний батьком дітей не знала. Повідомила, що ОСОБА_13 сюди не приїжджає, діти проживають із матір`ю ОСОБА_15 .

Суд враховує, що вказані вище свідки, двоє з яких є родичами позивача, стверджують, що батьком малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є ОСОБА_2 . Разом з тим, вказані особи суду достовірно не повідомили, де наразі приживає відповідач, чи разом із позивачем і малолітніми дітьми, чи окремо та чи надає матеріальну допомогу на їх утримання.

Суд звертає увагу, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи.

Під час розгляду справи судом зверталась увага на те, чи наявні спільні фото сім`ї, зокрема, які б свідчили про виписки дітей із пологового будинку, спільний відпочинок батьків і дітей, тощо.

При цьому, жодних письмових доказів по справі суду не надано.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 зроблено висновок, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання особою свого батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц,від 29 серпня 2018 року у справі №641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це, але передумовою звернення до суду в справах про встановлення батьківства є, зокрема, наявність кровного споріднення між особою, яку позивач просить визнати батьком, і дитиною (дітьми).

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Висновок судово-генетичної експертизи, на думку суду, має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням статті 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Судом установлено, що судова молекулярно-генетична експертиза, призначена ухвалою суду від 18 листопада 2024 року та ухвалою суду від 24 лютого 2025 року у справі не проведена через відсутність біологічного матеріалу відповідача, який не з`явився для відбору експериментальних зразків.

Згідно листів Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/117-24/20476-БД від 15.01.2025 року, №СЕ-19/117-25/4864-БД від 28.04.2025 року про неможливість проведення експертизи, ОСОБА_2 жодного разу не з`явився до експертної установи для відбору експериментальних зразків (а.с. 49, 74).

Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дітей. Суд не може визнати належною та добросовісною процесуальну поведінку ОСОБА_2 щодо його участі в молекулярно-генетичній експертизі, з огляду на те, що без нього (його біологічних матеріалів) провести експертизу неможливо, а ця експертиза має визначальне значення для вирішення питання щодо батьківства, як на цьому наголошує позивач.

Відповідно до ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Зазначена норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 686/3582/16-ц (провадження № 61-6484св22), від 27 листопада 2024 року у справі № 132/338/19 (провадження № 61-12432св24).

Суд не приймає до уваги як беззаперечну підставу для встановлення факту батьківства ту обставину, що відповідач не з`явився до експертної установи для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Інших, беззаперечних доказів батьківства позивачем суду не надано.

Походження дітей встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування, передбачені цивільним процесуальним законодавством: пояснення сторін та заінтересованих осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази, висновок експерта. В основу рішення суду не можуть бути покладені лише докази, отримані з порушенням закону, які не мають юридичної сили.

Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Закон не встановлює конкретного переліку доказів для установлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували походження дітей від відповідача, доказів спільного проживання матері і батька дітей, ведення ними спільного господарства до народження дітей або після їхнього народження спільне виховання та їх утримання.

Позивачем не надано переконливих доказів родинного зв`язку між чоловіком і дітьми, спільних фото позивача і відповідача за вказаний період їхнього проживання (що за твердження позивача становить 12 років), фото із дітьми у різний проміжок часу, листування, повідомлення, участь батька у вихованні дітей (відвідування зборів і свят у дитячому садку, школі) у його участі в забезпеченні задовільного стану здоров`я ( звернення батька із дітьми до лікарів), тощо.

Доказів будь-якої фінансової участі відповідача у вихованні дітей (чеки, перекази коштів на утримання дітей, подарунки) суду не надано.

Дослідженими судом доказами не доведено факт батьківства відповідача щодо неповнолітніх дітей та їх кровну спорідненість, що є підставою для відмови у визнанні батьківства.

Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт батьківства ОСОБА_2 щодо неповнолітніх дітей, відтак, вимоги про зміну прізвища та по батькові дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , шляхом внесення змін до актових записів про народження дитини щодо даних про батька задоволенню не підлягають.

Крім цього, враховуючи, що факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених у розділі ІІІ СК України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини, які є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, а оскільки факт батьківства ОСОБА_2 не знайшов свого підтвердження, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітніх дітей суд не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки судом прийнято рішення про відмову у задоволенні в позову, то судові витрати необхідно залишити за позивачем.

Керуючись статтями 3, 12, 81-82, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання до Полтавського апеляційного суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , місцезнаходження: м. Суми, вул. Петропавлівська, 75 Сумської області.

Суддя