ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7654/25 Справа № 185/397/24 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,

суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: держава російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації,

розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Бондаренко В.М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У січні 2024року ОСОБА_1 подала в суд позов проти держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту того, що вона є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України та стягнення з держави російська федерація на її користь моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00грн.

Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що вона народилася в місті Рубіжне (Луганська область, Україна) 25 липня 1956року, проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 06 березня 2022 під час збройної агресії російської федерації проти України, військові збройні сили російської федерації оточили місто Рубіжне, (Луганської області, Україна) та чинили терор населення. На території міста Рубіжне, як і у більшості міст Луганської області, змінилася ситуація. У місті з`явилися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму збройних сил російської федерації, які брали участь у захопленні адміністративних будівель, встановлення прапорів російської федерації та окупаційної адміністрації рф. У зв`язку із загостренням ситуації вона більше не могла отримувати гарантоване їй Конституцією України, міжнародними правовими нормами і конвенціями ООН, право на безпечне життя, медичне обслуговування, соціальне забезпечення, роботу і правову допомогу. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Рубіжне, а тому навесні 2022року, побоюючись за своє життя, вона прийняла рішення виїхати з міста, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Луганської області вона була змушена прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки втратила можливість планувати своє життя. На даний час вона вимушено перебуває у Німеччині. Вона не відчуває впевненості у завтрашньому дні, не має можливості користуватися своїм майном, яке залишилося на окупованій території. За один короткий період часу вона залишилася без житла, без підтримки, без надії на повернення додому. Крім того, внаслідок збройної агресії російської федерації, вона зазнала моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю користуватися належним їй на праві власності житлом та вести повноцінне життя; пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для неї рівня життя; пошуком житла та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу i погіршення загального самопочуття. Таким чином, наявний факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що їй завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну. Завдану відповідачем моральну шкоду вона оцінила в 1 000 000,00грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації позивач вимушена була залишити місце свого постійного проживання, яке на даний час є окупованою територією, внаслідок чого позивачці завдана моральна шкода, яка полягає у необхідності зміни постійного місця проживання, втраті можливості вільного спілкування з близькими тощо.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту того, що позивачка є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії російської федерації проти України, суд вважав, що така вимога не забезпечить ефективний захист прав позивачки у даній справі, а тому належним способом захисту прав та інтересів позивачки за обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги, є відшкодування моральної шкоди. Крім того, встановлення факту повинно породжувати правові наслідки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

13 червня 2025року ОСОБА_1 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд»апеляційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025року.

В апеляційній скарзі заявниця не погодилася з висновками суду та висловила вимогу про скасування рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про встановлення факту, що вона є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії російської федерації проти Українита задоволення позову в цій частині.

Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає у тому, що встановлення факту необхідне для реалізації її прав у національному та міжнародному порядку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг, відзиву на апеляційні скарги не подали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2025року витребувано з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу, та 30 червня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025року.

24 липня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 16?? год 09 вересня 2025року.

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами

Позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Рубіжне Луганської області, є громадянкою України.

ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить частка квартири АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва на право власності на житло від 16 січня 1995року, виданого Фондом міського комунального майна /а.с.19/.

ОСОБА_2 з 28 квітня 1988року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.21-22/.

Після окупації російської федерації Луганської області, зокрема міста Рубіжне, з метою уникнення загрози життю, здоров`ю та свободі, позивачка змушена була залишити місце свого проживання, виїхавши до Німеччини.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Враховуючи те, що рішення суду оскаржене в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту того, що позивачка є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії російської федерації проти України, в іншій частині рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025року щодо стягнення моральної шкоди перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

У своїх висновках про часткове задоволення позову суд першої інстанціїнадважливого значення надав тій обставині, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивачка зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя й безпеки.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту того, що позивачка є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії російської федерації проти України, суд вважав, що такий заявлений позивачкою спосіб захисту порушеного права не є належним у даній справі. Належним способом захисту прав та інтересів позивачки за обставин викладених у позовній заяві є відшкодування моральної шкоди. Суд дійшов висновку, що встановлення факту про те, що позивачка є особою, яка постраждала від незаконної збройної агресії російської федерації у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення, оскільки є обставиною, що входить у предмет доказування та є підставою для отримання відшкодування завданої шкоди.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи та судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Зокрема, визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін (пункти 1, 2, 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першатретя статті 12 ЦПК України).

У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

02 березня 2022року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27 квітня 2022року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022року у справі № 428/11673/19, від 12 жовтня 2022року у справі № 463/14366/21, від 18 грудня 2024року у справі № 686/29638/23.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 4951 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни ОСОБА_1 вимушена була залишити місце свого постійного проживання, у зв`язку з чим зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя й безпеки, втраті можливості вільного спілкування з близькими тощо.

Врахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, порушення прав позивачки на життя, свободу пересування, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки ОСОБА_1 , дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги характер страждань позивачки, що полягають у втраті можливості користування житлом, спілкуванні із друзями та родиною, обсяг заподіяної їй шкоди та обставини, за яких така шкода була заподіяна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України, а тому належним способом захисту порушеного її права є саме стягнення з держави-агресора моральної шкоди.

Встановлення факту повинно породжувати правові наслідки. Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що їй спричинена моральна шкода саме внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України.

Обставинами справи встановлено, що позивачці спричинено моральну шкоду внаслідок незаконної збройної агресії російської федерації проти України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін. В решті рішення суду не було предметом перегляду судом апеляційної інстанції та законність і обґрунтованість рішення суду не перевірялась.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2025року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 вересня 2025року.

Судді: