Головуючий у суді першої інстанції В. О. Волошин
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

22 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року, постановлену у складі судді Волошина В. О., в примішенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовм до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

В обгрунтування позову зазначив, що 23 січня 2025року він звернувся до «Контактного центру міста Києва» (1551) зі скаргою на дії (бездіяльність) лікарів ІНФОРМАЦІЯ_2, щодо грубого поводження з ним, порушення морально-етичних обов`язків щодо поваги до його особистості пацієнта, співчуття, доброзичливості, взаємодовіри, порядності, зокрема, лікаря-хірурга ОСОБА_2 , а також ненадання цим лікарем оцінки стану здоров`я позивача, з врахуванням наданих ним медичних документів, не направленням позивача на проведення додаткових досліджень саме цим лікарем тощо, звернення були зареєстровані за № 5-48651/1 та № 5-48651/2.

Сектором з питань охорони здоров`я Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації за дорученням Київської міської державної адміністрації 07 лютого 2025 року на звернення позивача за № 5-48651/1, № 5-48651/2 від 23 січня 2025року, за підписом завідувача сектору Інни Туренок, була надана відповідь позивачу за № 34 - К -18, в якій було зазначено, що питання, з якими позивач звернувся до «Контактного центру міста Києва» щодо скарги на лікаря - хірурга ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 та відмови надавати результати обстеження, було розглянуто, повідомлено позивачу, що у Шевченківському районі працює позаштатна постійно діюча військово - лікарська комісія ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є структурним підрозділом Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва. За інформацією, наданою адміністрацією цього підприємства проведені позивачу діагностичні дослідження 23 січня 2025року в філії № 5 (вул. Щербаківського Данила, 70) надіслані до єдиної системи охорони здоров`я та зберігаються в електронній карті пацієнта. Керівництву Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва наголошено на необхідності проведення роз`яснювальної роботи з персоналом щодо дотримання своїх функціональних обов`язків, етики і деонтології з пацієнтами (відвідувачами закладу), а також покращення якості обслуговування мешканців Шевченківського району м. Києва.

Позивач вказав, що Сектором з питань охорони здоров`я, при розгляді його звернень (скарг) за № 5-48651/1 та № 5-48651/2 не було дотримано вимоги Закону України «Про звернення громадян», а тому 03 березня 2025 року він звернувся зі скаргою до Голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на бездіяльність щодо неналежного розгляду його скарг Сектором з питань охорони здоров`я Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. 11 квітня 2025 року Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила позивача листом за № 109-109/К-244 за підписом заступника голови Ганни Островської, що районна адміністрація не наділена повноваженнями щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних військово-лікарських комісій та було рекомендовано позивачу звернутися для вирішення питання до ІНФОРМАЦІЯ_4.

З урахування зазначених обставин позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду звернення позивача (скаргу) від 03 березня 2025 року та зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення позивача (скаргу) від 03 березня 2025 року з дотриманням вимог законодавства та надати відповідь у встановлені законодавством строки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 травня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення норм процесуального права, невстановлення судом обставин, що мають значення для вирішення питання про закриття провадження у справі за даним позовом, та направити справу до суду першої інстанції для продовдення розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що предметом розгляду цієї справи не є оскраження постанови експертизи при районному ТЦК та СП, порядок оскарження яких визначено наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402. Саме скарга з якою позивач звернувся до відповідача, є предметом данного позову, стосувалася вимоги провести додаткову перевірку за результатами розгляду попереднього звернення до Контактного центру м. Києва, які попередньо були розглянуті сектором з питань охорони здоров`я Шевченківської РДА та надано відповідь 07.02.2025, що підтверджує ту обставину, що такі звернення підлягали розгляду в порядку Закону України «Про звернення громадян» компетентими органами місцевого самоврядування.

Також вказано, що позивачем оскаржувалися дії (бездіяльність) саме лікарів військово - лікарської комісії, а не дії (бездіяльність) військово - лікарської комісії в цілому як органу, уповноваженого відповідно до законодавства проводити військово - лікарську експертизу та приймати рішення у формі постанови.

Позивач зауважив, що спірні правовідносини у цій справі виникли між позивачем та лікарем КНП Консультативно - діагностичного центру Шевченківського району міста Києва, яке є неприбутковим підприємством, та не є суб`єктом владних повноважень і не здійснює владних повноважень, хоча і перебуває у підпорядкуванні Шевечнківської районної в місті Києві державної адміністрації. Також ці правовідносини стосуються реалізації прав позивача на охорону здоров`я, медичну допомогу, що регулюються Конституцією України, ЦК України та Законом України «Основи законодавства про охорону здоров`я» від 19.11.1992 №2801-ХІІ.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Представник Міністерства оборони України подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника Міністерства, проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи.

Відповідач Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація у судове засідання апеляційного суду явку свого представника не забезпечила, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету відповідача, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від відповідача не надходило. У відзиві на апеляційну скаргу позивача, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація заперечила проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ухвалу суду просила залишити без змін як закону та обгрунтовану.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Беручи до уваги положення ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та третьої особи, оскільки неявка їх представників не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді- доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, закриваючи провадження у справі суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, з огляду на наведені у позові обставини, належать до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки його зроблено на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та такий висновок у повній мірі відповідає вимогам процесуального права, з огляду на таке.

За змістом статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,ОСОБА_1 , як військовозобов`язаний, відповідно до положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року за № 402, Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024р. № 560, проходив медичний огляд.

03 березня 2025 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою на бездіяльність структурного підрозділу відповідача (Сектора з питань охорони здоров`я), при розгляді його звернень (скарг) за № 5-48651/1 та № 5-48651/2, щодо дій/бездіяльності членів ІНФОРМАЦІЯ_3, зокрема лікаря Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва ОСОБА_2.

11 квітня 2025 року Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила позивача листом за № 109-109/К-244, що районна адміністрація не наділена повноваженнями щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних військово-лікарських комісій та рекомендовано звернутися для вирішення питання до ІНФОРМАЦІЯ_4.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду звернення позивача (скаргу) від 03 березня 2025 року та зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення позивача (скаргу) від 03 березня 2025 року з дотриманням вимог законодавства та надати відповідь у встановлені законодавством строки.

Так, статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першоїстатті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-третє, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із частиною першоюстатті 19 ЦПК Українисуди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першійстатті 1 ЦК Україниуказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим, за приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Пунктом першим частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядку судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Отже, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, якщо один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції або владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 280/191/19 (провадження № 14-377цс19).

Відповідач у справі - Шевченківська района в місті Києві державна адміністрація не є виконавчим органом органу місцевого самоврядування, а є органом державної влади, що діє згідно із Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та реалізує окремі делеговані йому повноваження виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації), визначені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації №121 від 21.01.2011 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень».

Згідно до положень частини першоїстатті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно достатті 3 Закону України «Про звернення громадян» скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності (стаття 4 Закону України «Про звернення громадян»).

У частині першійстатті 5 цього Законузазначено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Статтею 12 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що дія цьогоЗакону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України,Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», Законом України «Про виконавче провадження».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.

Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 805/4505/16-а, провадження № 11-574апп18).

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 804/14471/15, провадження № 11-1106апп19).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явлений позов обґрунтовував порушенням його прав, передбачених Законом України «Про звернення громадян», допущеним (на його думку) з боку посадових осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, яке полягає у неналежному розгляді його звернення від 03 березня 2025 року.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Сектором з питань охорони здоров`я, при розгляді звернень (скарг) позивача за № 5-48651/1 та № 5-48651/2 (на думку позивача) не було дотримано вимоги Закону України «Про звернення громадян», а тому 03.03.2025 позивач звернувся зі скаргою до Голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на бездіяльність щодо неналежного розгляду його скарг Сектором з питань охорони здоров`я Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, яка, на його думку, не була належно розглянута відповідачем.

Позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду звернення позивача (скаргу) від 03.03.2025 та зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення позивача (скаргу) від 03.03.2025з дотриманням вимог законодавства та надати відповідь у встановлені законодавством строки.

Отже, предметом спору між сторонами є оскарження бездіяльності (рішення) відповідача у публічно-правових відносинах та зобов`язання відповідача, який діє як суб`єкт владних повноважень, вчинити дії з належного (повного) розгляду скарги/звернення позивача.

Відповідачем у справі є орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.

Тобто між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першоїстатті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що порушене право позивача на отримання належної відповіді на скаргу/звернення підлягає захисту саме в порядку цивільного судочинства, оскільки підстави та предмет позову, а також суб`єктний склад учасників спірних правовідносин не дають підстав для висновку про наявність майнового спору між позивачем та відповідачем.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу положень статті 19 КАС України.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 813/1045/18.

Оскільки спір між сторонами (позивачем та суб`єктом владних повноважень) виник у сфері публічно-правових відносин, тому він підлягає вирішенню судом саме у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний за замістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 371/957/16-а та від 06 лютого 2019 року в справі № 346/2888/16-а.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності скасування ухвали суду про закриття провадження у справі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваної ухвали суду, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому суд правильно роз`яснював йому, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи із заявленими вимогами.

Суд першої інстанції не порушив норм процесуального права та дійшов законних і обґрунтованих висновків про неможливість розгляду позову в порядку цивільного судочинства, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Відповідно дост. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 25листопада 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна