Справа № 195/1315/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

02.09.2025 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Кондус Л.А., при секретарі Дєєвої Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ще Томаківка в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товарна біржа «Українська» про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що 17 лютого 2004 року між позивачем у справі - ОСОБА_1 та відповідачем у справі ОСОБА_2 , як членами Української Товарної біржі згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», було укладено біржовий договір купівлі продажу нерухомості, квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов, укладеного в письмовій формі договору купівлі-продажу нерухомості, позивач придбала Об`єкт Нерухомості: квартиру АДРЕСА_1 з розміром загальної площі 33.40 кв.м.; житлової площі 16,50 кв.м.

Позивачка з відповідачем досягли угоди щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу: про ціну, порядок передачі у її володіння придбаної нерухомості. Цей договір був укладений ними в письмовій формі на Українській Товарній біржі за реєстраційним номером № 138060 від 17 лютого 2004 року у с-щі Томаківка і згідно діючого на той час законодавства набрав чинності, так як відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

На виконання умов вказаного договору, в день підписання договору, позивач повністю сплатила вартість придбаного майна. Відповідач отримав від неї грошові кошти та передав Об`єкт Нерухомості у їх володіння та користування сторони умови Договору виконали.

Про обов`язковість нотаріального посвідчення біржового договору позивачка раніше була необізнана, так як при укладенні Договору їй було роз`яснено, що цей договір не підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 15 Закону України від 10.12 1991 року «Про товарну біржу»), а дізналася тільки при вирішенні питання про його відчуження.

Згідно діючого законодавства на момент укладення між сторонами договору купівлі-продажу, державна реєстрація правочину, в тому числі, і договору купівлі-продажу нерухомого майна, законом передбачена не була.

На сьогоднішній день позивачці невідоме фактичне місцезнаходження відповідача, що унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна в теперішній час, тому і виникла необхідність звернення з відповідним позовом до суду.

Ухвалою судді від 18.08.2025 було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні, з повідомленням сторін.

Представник позивачки адвокат Івахненко О.О. подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Відповідач також подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує та визнає їх в повному обсязі.

Третя особа, повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, будь-яких пояснень щодо заявлених вимог не надала.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження матеріалами справи, що підтверджують вказані факти та викладені правовідносини.

Судом встановлено, що 17 лютого 2004 року між позивачкою у справі - ОСОБА_1 та відповідачем у справі ОСОБА_2 , як членами Української Товарної біржі згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», було укладено біржовий договір купівлі продажу нерухомості, квартири АДРЕСА_1 (а.с.10).

Перейменування назви вулиці з « ОСОБА_3 » на «Будівельна» підтверджується рішенням сесії Томаківської селищної ради від 29.02.2024 року № 1326-31/VІІІ (а.с.14).

Відповідно до умов, укладеного в письмовій формі договору купівлі-продажу нерухомості, позивачка придбала Об`єкт Нерухомості: квартиру АДРЕСА_1 з розміром загальної площі 33.40 кв.м.; житлової площі 16,50 кв.м.

Сторони у справі досягли угоди щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу: про ціну, порядок передачі у її володіння придбаної нерухомості. Цей договір був укладений ними в письмовій формі на Українській Товарній біржі за реєстраційним номером № 138060 від 17 лютого 2004 року у с-щі Томаківка і згідно діючого на той час законодавства набрав чинності, так як відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

На виконання умов вказаного договору, в день підписання договору, позивачка повністю сплатила вартість придбаного майна. Відповідач отримав від неї грошові кошти та передав Об`єкт Нерухомості у їх володіння та користування сторони умови Договору виконали.

Зазначені обставини підтверджуються: договором купівлі продажу нерухомості за реєстраційним номером № 138060 від 17 лютого 2004 року (а.с.10); Витягом про реєстрацію права власності нерухомого майна за № 2854118 від 17.02.2004 (а.с.11); інформаційною довідкою від 31.07.2025 за вих. № 181 наданою КП «Томаківське «БТІ» ДОР» (а.с.12).

Зазначені та належні докази підтверджують те, що між позивачем та продавцем були досягнуті домовленості щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомості та відбулося повне виконання між ними договору.

Під час укладання зазначеного договору купівлі-продажу через товарну біржу, позивачка була впевнена в правильності та законності укладення такої угоди купівлі-продажу, оскільки, відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», у редакції, що діяла на момент укладання Договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно діючого законодавства на момент укладення між сторонами договору купівлі-продажу, державна реєстрація правочину, в тому числі, і договору купівлі-продажу нерухомого майна, законом передбачена не була.

У відповідності до ст. 220 ЦК України: «Якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним».

З часу укладення договору купівлі-продажу нерухомості, позивачка являється власником придбаного Об`єкту Нерухомості, вільно володіє ним та користується. Її прав власника ніхто не оспорює. Але відповідно до норм ст. 657 діючого Цивільного кодексу України, вона не має змоги вільно розпорядитися належним їй нерухомим майном, так як договори купівлі - продажу об`єктів нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за № 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті, згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до діючого законодавства, а саме ст. 204 ЦК України: «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним».

Відповідно до ст. 321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні».

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Гарантії здійснення прав володіння, користування та розпорядження майном, їх захист також регламентовано ст.41 Конституції України, відповідно до якої громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватись об`єктами права державної та комунальної власності, відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В момент придбання квартири позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , за позовом якого, рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2006 року у справі № 2-412, шлюб між ними розірвано, що підтверджується також свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 (а.с.15).

При цьому у рішенні суду зазначено, суд встановив: «В травні 1994 року розпалася їх сім`я і з того часу вони припинили шлюбні відносини. З часу припинення шлюбних відносин сторони не підтримують ніяких стосунків».

Відповідно до положень частини 6 статті 57 Сімейного кодексу України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до положень частини 4 статті 83 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту рішення суду, квартира позивачкою набута нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин і відповідно є її особистою приватною власністю.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 м.Дніпрі, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.18).

Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За таких обставин, виходячи з приписів ст.16 ЦК України, це право підлягає захисту в судовому порядку.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 438134635 від 05.08.2025 року, право власності на квартиру в Державному реєстру речових прав не зареєстроване по причині невідповідності вимогам ст. 657 діючого Цивільного кодексу України, а саме відсутності нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартири (а.с.15).

Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності станом на 04.08.2025 року вартість нежитлової будівлі складає 118 000,00 грн.(а.с.19).

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка просить судовий збір не стягувати з відповідача на свою користь, тому суд вважає можливим звільнити відповідача від відшкодування таких витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 9, 83, 141, 229, 235, 247, 258-259, 265, 268, 274 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товарна біржа «Українська» про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 33.40 кв.м.; житловою площею 16,50 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Сплачений у справі ОСОБА_1 судовий збір залишити в дохід держави, звільнивши від відшкодування таких витрат ОСОБА_2 .

Відомості про сторони:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , остання відома адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Товарна біржа «Українська», , місцезнаходження: 69063, м.Запоріжжя, вул.Комсомольська, буд. 30, кім.201.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 08.09.2025.

Суддя: Л. А. Кондус