УХВАЛА

04 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 161/18756/17

провадження № 61-11117ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Арсенюк Оксани Валеріївни,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, яку мотивував тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2018 року у справі № 161/18756/17 задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення з нього суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені. На підставі вказаного рішення суду 21 травня 2018 року був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження від 28 листопада 2018 року, ВП № НОМЕР_1.

10 квітня 2025 року головним державним виконавцем ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Арсенюк О. В. була винесена постанова про арешт коштів, якою арештовано його картковий рахунок, призначений для цільових виплат. На зазначений картковий рахунок йому нараховують заробітну плату та пенсію по інвалідності.

Вказував, що на даний час на виконанні в Лівобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України перебуває постанова ВП № НОМЕР_2 від 19 лютого 2016 року, винесена на підставі виконавчого листа № 161/16823/13-ц від 05 листопада 2013 року про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частини доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та погашення заборгованості (до повного погашення боргу стягнення проводиться в розмірі 50 %) з його пенсії на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей. Згідно з цією постановою 50 % з його пенсії стягується на погашення аліментів.

Також зазначає, що на виконанні в ПАТ «Страхова Група «ТАС», де він працює, знаходиться постанова ВП № НОМЕР_2 від 19 лютого 2016 року про стягнення аліментів в розмірі 1/6 частини від заробітної плати, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та погашення заборгованості (до повного погашення боргу стягнення проводиться в розмірі 50 %) із заробітної плати. Згідно з цією постановою з його заробітної плати стягують 50 % на аліменти.

Вважає, що накладення арешту відповідно до постанови про арешт коштів у ВП № НОМЕР_1 на його особистий рахунок, що відкритий у відділенні банку АТ КБ «ПриватБанк», унеможливлює отримання ним коштів, які залишаються після стягнення 50 % в порядку виконання виконавчого провадження.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати незаконними дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Арсенюк О. В. щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 10 квітня 2025 року та скасувати вказану постанову.

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 12 червня 2025 року в задоволенні скарги відмовив.

Волинський апеляційний суд постановою від 21 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2025 року в цій справі скасував, скаргу залишив без розгляду.

27 серпня 2025 року ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 липня 2025 року в указаній справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження

№ 12-197гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі

статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження

№ 61-10355св19) Верховний Суд зазначив, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Правила, які регулюють умови прийнятності скарг, покликані забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання, зокрема принципу правової визначеності, а зацікавлені особи повинні очікувати, що ці правила будуть застосовані.

Статтею 449 ЦПК України встановлено строк для звернення із скаргою, зокрема скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 (провадження

№ 12-297гс18) Велика Палата Верховного Суду надала роз`яснення щодо співвідношення загальної та спеціальної норми, згідно з якими норми, передбачені законом про виконавче провадження, є загальними, а норми, передбачені процесуальним кодексом, є спеціальними, тому строк на оскарження необхідно обраховувати в календарних днях. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року

у справі № 361/1335/20 (провадження № 61-15507св20), від 02 листопада 2021 року у справі № 753/3465/20 (провадження № 61-12002св20).

Порівняльний аналіз змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у статті 449 ЦПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 449 ЦПК України та частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», необхідно враховувати поведінку скаржника, чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження, тощо.

Висновки щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г, від 29 лютого 2024 року у справі № 289/2293/23 (провадження № 61-1332св24), Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13.

Відповідно до статті 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного/приватного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Згідно зі статтею 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Статтею 123 ЦПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із приписами пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» вказують на те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) Верховний Суд вказав, що «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. Водночас заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

Право на справедливий судовий розгляд передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли скарга може бути подана протягом визначеного строку. Водночас зацікавлена сторона зобов`язана проявляти особливу старанність у захисті своїх інтересів і вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.

Апеляційним судом встановлено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває зведене виконавче провадження № 78306642 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 , а саме заборгованості за виконавчим листом № 161/18755/17 від 23 травня 2018 року, що видав Луцький міськрайонний суд Волинської області та виконавчим листом № 161/18756/17 від 21 травня 2018 року, що видав Луцький міськрайонний суд Волинської області на користь стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» у розмірі 51 349,93 грн та 46 581,08 грн.

У зв`язку з невиконанням вищевказаних виконавчих документів 10 квітня 2025 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника, яку направлено для виконання у банківські установи.

Установлено, що боржнику ОСОБА_1 про винесення оскаржуваної постанови про накладення арешту на його кошти від 10 квітня 2025 року стало відомо в цей же день, оскільки він не зміг скористатись можливістю зняти кошти зі свого рахунку в банку. У зв`язку з чим він одразу ж звернувся до ВДВС через електронні способи зв`язку із письмовою заявою для того, щоб мати законні підстави для отримання коштів у розмірі двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет.

До начальника ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з питання скасування постанови державного виконавця в частині накладення арешту на спірний рахунок у банку ОСОБА_1 не звертався, а також не надавав виконавцю відповідних довідок про те, що на арештований рахунок йому перераховується зарплата та пенсія.

Отже, про оскаржувану постанову державного виконавця від 10 квітня 2025 року ОСОБА_1 дізнався в цей же день, про що свідчить також особисто подана до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заява від 10 квітня 2025 року про визначення поточного рахунку в банку для здійснення видаткових операцій від боржника, проте зі скаргою до суду звернувся лише 13 травня 2025 року та не просив про поновлення цього строку з наведенням поважних причин пропуску.

Разом з тим, і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначав, що дійсно пропустив строк подачі скарги. При цьому пояснював, що має інвалідність 2 групи, тому вважає, що це є поважною причиною, яку слід суду враховувати в будь-якому випадку при вирішенні питання про поважність причин пропуску ним процесуального строку оскарження постанови державного виконавця.

Встановивши обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду, оскільки заявник був обізнаний про вчинення виконавцем дій та прийняття рішень у виконавчих провадженнях, а його доводи не дають підстав для висновку про наявність об`єктивних причин, які перешкоджали боржнику оскаржити постанови про накладення арешту.

Зокрема, заявник не надав доказів на підтвердження наявності обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного оскарження дій державного виконавця. При цьому судом апеляційної інстанції зазначено про те, що на підтвердження поважності пропуску строку жодних доказів заявником не подано, окрім копії пенсійного посвідчення, що не є безумовним доказом на підтвердження поважності пропуску строку.

Аргументи касаційної скарги про те, що судом не надано належної оцінки всім його доводам, колегія не бере до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції установив, що заявник про порушення свого права дізнався в день винесення постанови - 10 квітня 2025 року, а зі скаргою у цій справі звернувся лише 13 травня 2025 року, тобто з порушенням строків звернення до суду, встановлених статтею 449 ЦПК України, поважність причин пропуску десятиденного строку для оскарження дій та рішення державного виконавця не довів.

Отже, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, фактично зводяться до незгоди з висновками суду, переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Арсенюк Оксани Валеріївни.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко