Справа № 302/1076/25
Провадження № 2/302/441/25
08.09.2025 селище Міжгір`я Закарпатської області
Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого, судді Пухальського С. В.,
за участю секретаря судового засідання Сита Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
Позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування вимог зазначила, що вона являється рідною сестрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В 1983 році її батьки з братом побудували для неї житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому будівництві брат взяв найбільшу участь. Житловий будинок складається із власне самого житлового будинку, літньої кухні, сараю, вбиральні.
Десь на початку 1984 року брат поїхав на заробітки у Харківську область (у с. Велика Рогозянка Золочівського району) де уклав шлюб із гр. ОСОБА_4 .
З того часу він постійно проживав у Харківській області разом із своєю дружиною. Спільних дітей у них не було.
В свою чергу, позивачка залишилася проживати у згаданому вище будинку. А після укладення нею шлюбу (21.07.1984 р.) у цей будинок також перейшов і її чоловік.
Позивачка відзначає, що у неї із братом та його дружиною завжди були хороші відносини. Вони часто приїжджали до них в гості. Спори щодо вказаного будинку між ними ніколи не виникали.
Десь наприкінці жовтня 2024 року братова дружина у ході розмови повідомила позивачку, що серед братових особистих речей та документів вона знайшла свідоцтво на право особистої власності на належний позивачці будинок, яке видане на його ім`я. До цієї розмови вона ніколи не знала про існування даного свідоцтва.
Отже, виявилося, що у 1994 році нічого не сказавши їй, брат оформив на себе право власності на будинок у якому проживає позивачка.
Вона запитала братову дружину чи планує вона успадковувати даний будинок. Адже на момент смерті брата вони проживали спільно, а тому спадщину, яка йому належала вона прийняла.
Однак, у відповідь почула, що такого бажання у неї немає. При цьому вона сказала, що хоча формально цей будинок і належав братові, проте фактично він являється власністю позивачки, де остання завжди проживала, а тому з її боку нечесно було би претендувати на нього. Також вона зазначила, що при житті брат ніколи не говорив їй, що у нього є наміри забрати в неї цей будинок.
Крім того, братова дружина повідомила, що наразі місцевість де вона проживає знаходиться недалеко від кордону з російською федерацією та перебуває під постійними обстрілами військ держави-агресора. Тому навіть при наявності бажання оформлювати дану спадщину вона не зможе це зробити, якщо при цьому ще взяти до уваги її вік та проблеми зі здоров`ям.
У підсумку, братова дружина повідомила, що не має жодних претензій на будинок, погодилася щоб позивачка оформила його на себе, і як підтвердження, надіслала їй вищезгадане свідоцтво про право власності.
З урахування вказаних обставин позивачка, посилаючись на положення статті 344 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та стверджуючи, що близько сорока років із сім`єю постійно проживає у вищевказаному житловому будинку, просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 05.08.2025 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 20.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивачки подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі довірительки. Висловив позицію про підтримання заявлених у позовній заяві вимог.
Відповідачка ОСОБА_2 направила до суду заяву засобами поштового зв`язку, в якій просить розглянути справу за її відсутності.
У поданій заяві вона висловила позицію щодо позову, зазначивши, що визнає позовні вимоги у повному обсязі.
Також відповідачка підтвердила правильність викладених позивачкою обставин справи та повідомила, що не має жодних претензій щодо спірного житлового будинку.
Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов таких висновків.
Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Як зазначає позивачка, вона в 1983 році її батьки з братом побудували для неї житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому будівництві брат взяв найбільшу участь. Даний житловий будинок складається із власне самого житлового будинку, літньої кухні, сараю, вбиральні.
Десь на початку 1984 року брат поїхав на заробітки у Харківську область (у с. Велика Рогозянка Золочівського району) де уклав шлюб із гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 27.10.1984 (а.с. 11).
З того часу він постійно проживав у Харківській області разом зі своєю жінкою. Спільних дітей у них не було.
Позивачка в свою чергу, залишилася проживати у згаданому вище будинку.
Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 19.10.1994, власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , являється померлий брат позивачки ОСОБА_3 (а.с. 13).
20.11.2024 ФОП ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-17).
Зі змісту акту обстеження від 25.07.2025 вбачається наступне, «у ході обстеження встановлено, що у будинку АДРЕСА_1 ?я проживає гр. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) разом зі своєю родиною. Зокрема, у будинку зареєстровані: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), її чоловік ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), її син ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), її син ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ), її дочка ОСОБА_10 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ), її онук ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ), її онука ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 ).
Зі слів ОСОБА_1 з`ясовано, що даний будинок добудовано десь у 1983році. Будинок будували вона та її покійні родичі (а саме: брат ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), батько ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ) та мама ОСОБА_14 ( ІНФОРМАЦІЯ_12 ). Найбільшу участь у будівництві взяв її брат ОСОБА_15 , який у 1984 році виїхав у Харківську область де знайшов собі жінку, з якою одружився та залишився проживати разом із нею. У 1984 році вона уклала шлюб із ОСОБА_7 , який перейшов до неї в цей будинок. З того часу вона постійно проживає в даному будинку разом із сім`єю. ЇЇ сім`я оплачує комунальні послуги за цей будинок, плату за землю під будівлями та спорудами, виконує всі господарські роботи біля будинку. Спорів щодо даного будинку не виникало.
Також проведено опитування власників сусідніх житлових будинків, а саме: ОСОБА_16 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_17 ( ІНФОРМАЦІЯ_14 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_18 ( ІНФОРМАЦІЯ_15 , АДРЕСА_2 ). Вказані особи підтвердили наступні обставини: будинок у якому проживає ОСОБА_1 було побудовано десь на початку 80 років минулого століття. Будинок будувався її родичами, найбільше участь у будівництві приймав її рідний брат ОСОБА_18 , який після будівництва виїхав в Харківську область. З 1984 року ОСОБА_1 уклала шлюб і до будинку вселився її чоловік ОСОБА_7 . Наразі в будинку приживають ОСОБА_1 з чоловіком, їхні діти та онуки. Про наявність якихось спорів нічого не чути.» (а.с. 18).
Відповідь завідувача Міжгірської державної нотаріальної контори від 04.09.2025 № 166/01-16 та Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру від 04.09.2025 № 82429501 свідчать про те, що спадкові справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с. 38, 38).
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (статті 317 ЦК України).
Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Як встановлено статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному захист прав власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у частині 5 статті 11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.
Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду, в тому числі, у випадках, передбачених статтями 335, 344, 376 та 392 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2 статті 328 ЦК України).
Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Зі змісту вказаної норми випливає, що позивач, як володілець майна, протягом усього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це право з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.
Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.
Отже, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив, що ОСОБА_1 протягом приблизно сорока років користується спірним житловим будинком, сплачує комунальні послуги, плату за землю під будівлями та спорудами, виконує всі господарські роботи біля будинку, тобто протягом зазначеного строку добросовісно, відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном. Зазначені обставини підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. При цьому жодна інша особа протягом усього цього періоду не виявляла інтересу до спірного майна.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
Визнання позову відповідачкою прийняти.
Позовну заяву задовольнити.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими (присадибними) будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно із свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданого 19.10.1994 Міжгірською селищною радою народних депутатів.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Пухальський С. В.