П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2025 року м. Київ

Справа № 753/9795/25

Провадження: № 22-ц/824/13020/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Полуніної Катерини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва 16 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Маркєлової В. М.,

у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, обґрунтовуючи її тим, що вона та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 05.03.2025 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Крім того, рішенням Дарницького районного суду від 03.02.2025 року у справі № 753/2151/25 стосовно ОСОБА_1 вже видавався обмежувальний припис строком на три місяці, яким йому було заборонено перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Після закінчення строку дії зазначеного припису, а саме 13.05.2025 року, ОСОБА_1 повторно вчинив домашнє насильство стосовно заявниці та поставив під загрозу безпеку їхнього спільного сина ОСОБА_4 . За її твердженням, у той день вона виїхала з дому у справах, залишивши молодшого сина ОСОБА_4 вдома через погане самопочуття. Близько 11-ї години дитина зателефонувала матері та повідомила, що невідома особа відкрила ворота та зайшла на подвір`я. Повернувшись додому, ОСОБА_2 побачила, як з подвір`я швидко вийшов ОСОБА_1 , який почав кричати, погрожуючи, що «всіх спалить». Він накинувся на заявницю з образами. У цей же час у гаражі виникла пожежа, що налякало дитину та створило реальну небезпеку життю та здоров`ю. Вона, заявниця викликала пожежну службу та поліцію, а також звернулася із відповідною заявою до Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_2 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк шість місяців, яким визначити тимчасові обмеження його прав, а саме, заборонити йому перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 6 місяців визначено такий захід тимчасового обмеження його прав: заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившисьіз таким судовим рішенням, адвокат Полуніна К. А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 щодо видачі обмежувального припису.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства. Рішення ґрунтується виключно на суб`єктивних твердженнях заявниці, які не підтверджені жодними об`єктивними доказами.

Вважає, що суд також помилково виходив з того, що сам факт звернення ОСОБА_2 до поліції, служби у справах дітей та надання довідки психолога може вважатися достатнім підтвердженням наявності насильства. Проте, такі документи лише фіксують звернення заявниці та її слова, але не доводять фактичних обставин, викладених у заяві. Внесення відомостей до ЄРДР чи наявність рапорту не є доказом вчинення кримінального правопорушення або домашнього насильства.

Вважає, що судом залишено поза увагою те, що будинок, у якому заборонено перебувати ОСОБА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, а усунення його, ОСОБА_1 , від користування житлом без достатніх доказів наявності небезпеки є непропорційним втручанням у його права. Крім того, конфлікт між сторонами має іншу природу, існує спір щодо спілкування з дітьми та користування спільним майном, що не може вирішуватись шляхом застосування заходів у вигляді обмежувального припису.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_7 та його представник,адвокат Полуніна К. А. підтримали апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 та її представник, адвокат Єрмоленко О. О. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважали її необґрунтованою та просили залишити її без змін, а рішення суду без задоволення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Полуніної К. А. в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 17.11.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували в шлюбі.

Від шлюбу сторони мають двох дітей, сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2025 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.02.2025 року у справі № 753/2151/25 заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 3 (три місяці), визначивши такий захід тимчасового обмеження його прав:

- заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

15.05.2025 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до Дарницького УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 , в якій повідомила про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 та просила розпочати досудове розслідування за подіями, які стались 13.05.2025 року.

Заяву прийнято Дарницьким УП ГУНП у м. Києві та зареєстровано в ЄО за № 16419.

15.05.2025 року заявниця звернулась зі зверненням про систематичне вчинення домашнього насильства (повторно) ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації.

Заяву прийнято Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації 15.05.2025 року.

13.05.2025 року заявниця зверталась за телефоном 102 з повідомленням про пожежу.

Згідно з довідкою про відвідування психолога від 16.05.2025 року заявниця зверталась до психолога через пережитий стрес.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 посилалася на те, що після закінчення строку дії попереднього припису ОСОБА_1 знову вчинив щодо неї дії, які вона розцінює як домашнє насильство, зокрема, висловлював погрози, поводився агресивно, що налякало дітей та створило небезпеку для їхнього життя і здоров`я. На її думку, такі обставини свідчать про реальну загрозу повторення насильницьких дій у майбутньому та потребують застосування додаткових заходів захисту у вигляді заборони ОСОБА_1 перебувати у місці їхнього спільного проживання строком на шість місяців.

Задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що наведені заявницею обставини, підтверджені її поясненнями, зверненнями до правоохоронних органів, служби у справах дітей та довідкою психолога, свідчать про наявність ризику вчинення ОСОБА_1 повторних актів домашнього насильства. На думку суду, такі дані були достатніми для висновку про необхідність застосування до нього заходів у вигляді обмежувального припису, спрямованих на забезпечення безпеки заявниці та її дітей.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

За заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті (частина п`ята статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до ч.1 ст. 350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350-2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350-6 цього Кодексу.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 14 січня 2020 року (справа №754/6995/19), суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначено колегією суддів вище, необхідність застосування дії обмежувального припису строком на шість місяців, заявниця аргументувала вчиненням щодо неї та малолітнього сина психологічного та фізичного насильства, яке, на її думку, полягало у підпалі гаража, виголошенні погроз на її адресу та адресу дітей, а також у конфліктних діях 13 травня 2025 року після закінчення строку попереднього припису.

В обґрунтування вказаних обставин заявниця надала суду: копію заяви до поліції від 15.05.2025 року про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 ; звернення про вчинення домашнього насильства до Служби у справах дітей Дарницької РДА від 15.05.2025 року; рапорт працівника поліції від 13.05.2025 року; довідку про відвідування психолога від 16.05.2025 року; письмові пояснення самої ОСОБА_2 від 13.05.2025 року.

Водночас, колегія суддів відмічає, що надані заявницею матеріали не підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який би обґрунтовував застосування настільки суворого заходу, як видання обмежувального припису строком на шість місяців. Докази, надані ОСОБА_2 лише відображають її суб`єктивне бачення та факт звернення до державних органів, але не містять належних і допустимих доказів реального чи доведеного насильства.

З матеріалів справи убачається, що адреса, за якою було застосовано попередній обмежувальний припис, є спільним місцем проживання заявниці та ОСОБА_1 . Будинок побудований під час перебування сторін у шлюбі, дотепер не введений в експлуатацію, між сторонами існує спір щодо належності будинку до спільної власності подружжя. За таких обставин, цілком логічним є те, що після закінчення строку дії обмежувального припису ОСОБА_1 намагався потрапити до свого житла, реалізуючи своє право користування ним.

При цьому, заявниця на підтвердження своїх доводів додала скріншот переписки, у якому, нібито, ОСОБА_1 написав повідомлення такого змісту: «ти так хотіла? Скоро не буде ні будинку ні бані. Краще забери дітей з будинку! Хотів по хорошому». Однак, таке повідомлення датоване 25.01.2025 року, тобто, до моменту винесення попереднього рішення від 03.02.2025 року, яким вже було застосовано обмежувальний припис. Відтак, зазначений доказ міг бути предметом розгляду у межах попередньої заяви та не може бути використаний повторно для підтвердження підстав застосування нового припису. А отже, суд першої інстанції помилково взяв його до уваги.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення порядку його участі у вихованні дітей (справа №753/7781/25). Ця обставина свідчить про наявність між сторонами конфлікту щодо реалізації батьківських прав і обов`язків, який підлягає вирішенню в позовному провадженні, а не шляхом видачі обмежувального припису, який є виключним заходом захисту від домашнього насильства.

Щодо звернення ОСОБА_2 13.05.2025 до Бориспільського УП ГУНП України в Київській області, то воно саме по собі не підтверджує факту вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства. За сталою судовою практикою, сам факт звернення із заявою чи внесення відомостей до ЄРДР не є належним і достатнім доказом вчинення протиправних дій, а лише свідчить про початок перевірки або розслідування.

Виклик правоохоронних органів за фактом «незаконного проникнення до житла» також не може вважатися належним підтвердженням домашнього насильства, оскільки ОСОБА_1 має рівні права користування спільним житлом. Факт пожежі у гаражі, на який посилається заявниця, сам по собі лише свідчить про конфліктні стосунки між сторонами, однак без встановлення причин її виникнення та без належних доказів участі ОСОБА_1 не може бути розцінений як підтвердження насильства чи підставою для застосування обмежувального припису.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної або адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Це також свідчить про недоведеність обставин, викладених заявницею.

Підсумовуючи наведені вище обставини вбачається, що в порушення вимог статті 81 ЦПК України, заявниця не надала належних і допустимих доказів на підтвердження фактів домашнього насильства щодо неї чи дітей, а також реальних ризиків його вчинення у майбутньому. За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування обмежувального припису є помилковим і не ґрунтується на належних доказах.

Зазначені у заяві обмежувальні заходи по суті зводяться до врегулювання спору між батьками щодо способу та порядку спілкування з дітьми, що має вирішуватися виключно у позовному провадженні з урахуванням інтересів дітей та з дотриманням змагальності сторін, але аж ніяк не шляхом обмеження прав одного з батьків за процедурою видачі обмежувального припису.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Полуніної Катерини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва 16 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 вересня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура