РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Провадження № 2/510/1635/25

Справа № 510/1117/25

09 вересня 2025 року м. Рені Одеської області

Ренійський районний суд Одеської області у складі

головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.

за участю секретаря Фурсової А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 28 березня 2025 року вона домовилась з відповідачем ОСОБА_2 про купівлю-продаж квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же день сторонами було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є вказана квартира.

Позивач та ОСОБА_2 домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила ОСОБА_2 визначену договором вартість нерухомого майна, почала користуватись ним, тобто фактично вступила у володіння та користування квартирою.

Оскільки, договори купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладаються у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню, позивач домовилась з ОСОБА_2 , що пізніше вони оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку.

Через деякий час позивач звернулась до відповідача ОСОБА_2 з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку.

Однак, ОСОБА_2 повідомила, що не може цього зробити, оскільки вона на момент укладення договору купівлі-продажу не була власником нерухомого майна, тобто на 28 березня 2025 року (дата укладення угоди), вона не встигла переоформити та зареєструвати право власності на квартиру за договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2024 року, укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_3 , з підстав незалежних від неї, оскільки остання ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Про існування цих обставин, позивач до укладення договору обізнана не була. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме ОСОБА_2 є власником вищезазначеного нерухомого майна.

З наведених вище підстав, для захисту своїх майнових прав позивач звернулась з позовом до суду.

Позивач у судове засідання не з`явилась, від її представника адвоката Златі Н.С. до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та без участі позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного вирішення справи.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, сповіщались усіма можливими засобами та направленням SMS повідомлень, про причини неявки суд не повідомили, правом на подання відзиву не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Дійсно, як встановлено судом, 28 березня 2025 року позивач та відповідач ОСОБА_2 домовились про купівлю-продаж квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же день ними було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є вказана квартира.

Отже, позивач та ОСОБА_2 домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. ОСОБА_2 передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила відповідачу ОСОБА_2 визначені договором гроші, почала користуватись нерухомим майном, нести витрати пов`язані із його утриманням, тобто фактично вступила у володіння та користування квартирою.

Оскільки, договори купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладаються у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню, позивач домовилась з ОСОБА_2 , що пізніше вони оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку.

Через деякий час позивач звернулась до ОСОБА_2 з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку.

Однак, ОСОБА_2 повідомила, що не може цього зробити, оскільки вона на момент укладення договору купівлі-продажу не була власником нерухомого майна, тобто на 28 березня 2025 року (дата укладення угоди), вона не встигла переоформити та зареєструвати право власності на квартиру за договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2024 року, укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_3 , з підстав незалежних від неї, оскільки остання ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Про існування цих обставин, позивач до укладення договору обізнана не була. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме ОСОБА_2 є власником вищезазначеного нерухомого майна.

Отже, нерухоме майно за договором купівлі-продажу відчужене особою, яка не мала на це права, натомість визначене договором нерухоме майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набула право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбала його у відповідача ОСОБА_2 , яка на час укладення договору купівлі-продажу (28 березня 2025 року) не мала права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 28 березня 2025 року, не може бути у неї витребувано. Тобто позивач правомірно володіє та користується спірним нерухомим майном.

З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються наданими доказами, тому є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві представник позивача просила залишити судові витрати за позивачем, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 58, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О. Гончарова-Парфьонова