ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 369/15556/19

провадження № 61-5304св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гончарук Михайло Петрович, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року в складі судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Олійника В. І., Сушко Л. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання неправомірним і скасування рішення сільської ради, скасування права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (наразі - Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області) (далі - Гатненська сільська рада), ОСОБА_3 про визнання неправомірним і скасування рішення сільської ради, скасування права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що він є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:011:0119 та :01:011:0090, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

У 2012 році позивач звернувся до Гатненської селищної ради для оформлення проєктної документації з підведення комунікацій, зокрема ліній електромереж. З метою забезпечення розроблення технічної документації з підведення лінії електромереж сільська рада надала ситуаційний план в якому відображено межі земельної ділянки загального користування - проїзду Шевченка. Також землевпорядник сільської ради надав координати точок для виносу в натурі стовпів електроопору та меж фасаду земельної ділянки позивача. Працівники підрядної організації точки винесли в натурі та на узгоджених місцях встановили електроопори, провели електропостачання до земельних ділянок. Стовпи було встановлено на узбіччі під`їзної дороги - проїзду Шевченка.

У 2017 році позивач звернувся до відділу землевпорядника Гатненської сільської ради щодо оформлення дозволу на будівництво та йому стало відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:011:5043, власником якої є відповідач ОСОБА_4 , повністю перекрила можливість в`їзду - виїзду з земельних ділянок позивача на дорогу - проїзд Шевченка. Також позивачу стало відомо про те, що земельна ділянка відповідача поглинула частину ділянки загального користування громади, а саме частину дороги - проїзду Шевченка, та розташована впритул до фасадної частини земельної ділянки, яка належить позивачу з кадастровим номером :01:011:0090. Територію, на якій прокладені лінії електромережі, яку позивач підводив до своєї ділянки стали частиною земельної ділянки ОСОБА_3 .

Підставою для набуття права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:5043 є рішення Гатненської сільської ради від 27 квітня 2016 року № 46 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачу її у власність ОСОБА_3 ; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28 березня 2016 року, серія та номер НВ-016.

Позивач зазначав, що передача відповідачу у власність частини земельної ділянки (раніше це було узбіччя дороги), на якій розташовані стовпи електромереж позивача, позбавляє його в подальшому доступу для їх обслуговування. Крім цього, виділ нової земельної ділянки позбавив позивача можливості транспортного під`їзду до належної йому земельної ділянки, оскільки частина проїзду на АДРЕСА_2 знаходиться на території земельної ділянки, з кадастровим номер :01:011:5043, власником якої є відповідач.

Позивач, посилаючись на те, що рішення Гатненської сільської ради про передачу у власність відповідачу земельної ділянки прийняте без погодження меж земельної ділянки та є таким яке порушує його права, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:

-визнати неправомірним та скасувати рішення Гатненської сільської ради від 27 квітня 2016 року № 46 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у її власність ОСОБА_3 ;

- скасувати право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:5043, розташовану в АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 21 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав неправомірним і скасував рішення Гатненської сільської ради від 27 квітня 2016 року № 46 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачу її у власність ОСОБА_6 , кадастровий номер :01:011:5043.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючі позовні вимоги в частині визнання неправомірним і скасування оскаржуваного рішення Гатненської сільської ради, суд першої інстанції керувався тим, що під час вирішення питання про затвердження проєктної документації на спірну земельну ділянку, власником якої є ОСОБА_4 , Гатненська сільска рада порушила право позивача на користування належною йому земельною ділянкою, включивши до складу ділянки ОСОБА_3 частину ділянки спільного користування - проїзду Шевченка, що позбавило позивача транспортного під`їзду до належної йому земельної ділянки та унеможливило прокладення до ділянки електропостачання.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку суд керувався тим, що позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування права власності відповідача на спірну земельну ділянку, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу

Київський апеляційний суд постановою від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року - без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом по суті в інтересах Гатненської сільської ради, захищаючи права громади. Суд встановив, що позивач має окремий заїзд до земельної ділянки, а з позовом звернувся з метою захисту прав громади, посилаючись на те, що виділення спірної земельної ділянки (проїзду Шевченка) є таким, що суперечить закону. Врахувавши те, що право позивача було ефективно захищено в межах задоволених вимог, апеляційний суд не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

11 квітня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гончарук М. П., через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку та ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення цієї вимоги.

У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також суди не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених у постановах:

- від 16 грудня 2021 року в справі № 11-164сап21 (щодо обґрунтованості та вмотивованості судових рішень);

- від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 02 липня 2019 року в справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16, 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (щодо застосування статей 15, 16 ЦК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції скасовуючи оскаржуване рішення сільської ради про передачу у власність відповідачу спірної земельної ділянки погодився з наявністю порушеного права позивача, але, водночас, відмовив у задоволенні позовної вимоги про скасування права власності на таку земельну ділянку, яка забезпечує реальне поновлення прав позивача. Зазначеним суд не тільки не захистив права позивача, а й створив необхідність для звернення до суду для вжиття додаткових заходів для захисту його права.

Також заявник посилався на постанову Верховного Суду від 20 травня 2021 року № 361/953/16, відповідно до якої визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно впливає на можливість реалізації прав особи, яка його отримала, щодо нерухомого майна, отже доводить дієвість та ефективність обраного позивачем способу захисту.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 17 травня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у травні 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:011:0119 та :01:011:0090, які знаходяться на АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу від 25 лютого 2012 року, укладених із ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 11-14).

Відповідач ОСОБА_4 є власником суміжної земельної ділянки з кадастровим номером :01:011:5043, яка знаходиться на АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 19).

Підставою для набуття права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:5043 є:

- рішення Гатненської сільської ради від 27 квітня 2016 року № 46 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передачу у власність земельної ділянки гр. України ОСОБА_6 » (т. 1, а. с. 59, 131);

- витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер НВ-016, виданий 28 березня 2016 року державним кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області Давидюк М. П. (т. 1, а. с. 133, 134).

У 2012 році позивач звернувся до Гатненської сільської ради для оформлення проєктної документації щодо підключення до електричної мережі житлового будинку, що знаходить за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Гатненської сільської ради від 12 вересня 2012 року № 8/40 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення технічної документації щодо підключення до електричної мережі житлового будинку, що знаходить за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 217).

Ухвалою від 19 жовтня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області призначив у цій справі земельно-технічну експертизу (т. 2, а. с. 22).

Відповідно до висновку експерта від 04 серпня 2022 року № 38754/21-41 за результатами проведення судової земельного-технічної експертизи встановлено, що межі земельної ділянки, площею 0,2143 га, кадастровий номер :01:011:5043, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_6 , накладаються на проїзд загального користування - відгалуження від АДРЕСА_2 . Площа накладання становить 0,0220 га (220 кв. м) та відображена штриховкою синього кольору на додатку № 1 до висновку і на рисунку № 7 у дослідницькій частині висновку.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:011:5043 площею 0,2143, що належить ОСОБА_6 розташована поза межами прибережно-захисної смуги безіменного струмка, розміром 10 м згідно з Генеральним планом с. Гатне. На додатку № 1 до висновку графічно позначене взаємне розташування земельної ділянки та прибережно-захисної смуги безіменного струмка розміром 10 м. Земельна ділянка з кадастровим номером :01:011:5043, що належить ОСОБА_6 частково розташована в межах прибережно-захисної смуги безіменного струмка, розміром 25 м згідно з Генеральним планом с. Гатне, що додатково надане на дослідження. Площа накладання земельної ділянки з кадастровим номером :01:011:5043 на межі прибережно-захисної смуги безіменного струмка, розміром 25 м становить 0,1525 га (1525 кв. м) і позначена на додатку № 2 до висновку штриховкою синього кольору (т. 2, а. с. 55-71).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскаржувані судові рішення оскаржуються лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_5 , а в іншій частині не оскаржуються, а тому з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України в іншій частині суд касаційної інстанції судові рішення не переглядає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі рішення Гатненської сільської ради ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:5043. Зазначене рішення сільської ради порушує право позивача, у зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка повністю перекрила можливість в`їзду - виїзду з земельних ділянок позивача на дорогу - проїзд Шевченка. Крім того, земельна ділянка відповідача накладається на частину ділянки загального користування, а саме частину дороги - проїзду Шевченка, та розташована впритул до фасадної частини земельної ділянки, яка належить позивачу з кадастровим номером :01:011:0090.

Суд першої інстанції встановив, що під час вирішення питання про затвердження проєктної документації на спірну земельну ділянку, власником якої є ОСОБА_4 , Гатненська сільська рада порушила право позивача на користування належною йому земельною ділянкою, включивши до складу ділянки ОСОБА_3 частину ділянки спільного користування - проїзду Шевченка, що позбавило позивача транспортного під`їзду до належної йому земельної ділянки та унеможливило прокладення до ділянки електропостачання. Встановивши порушення прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання неправомірним та скасування оскаржуваного рішення Гатненської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_6 спірної земельної ділянки.

Однак, суд першої інстанції не вбачав підстав для скасування права власності відповідача на спірну земельну ділянку, з посиланням на те, що такі вимоги є неналежним способом захисту.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції.

Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з такими висновками судів з огляду на таке.

Відповідно до статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) регламентує процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на час звернення з позовом - 02 грудня 2019 року) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У статті 27 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на час звернення з позовом - 02 грудня 2019 року) встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на час звернення з позовом) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону № 1952-IV відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться у документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Питання застосування частини другої статті 12 Закону № 1952-IV вже неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом. Так, зокрема, але не виключно, у постановах від 20 лютого 2018 року у справі № 917/553/17, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 538/2185/14-ц Верховний Суд дійшов висновку, що нормою частини другої статті 12 Закону № 1952-IV законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у цьому Державному реєстрі.

Усталеною також є позиція Верховного Суду про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Отже, якщо систематизувати вказані правові позиції Верховного Суду, можна дійти висновку, що державна реєстрація права власності має похідний характер від набуття відповідного права. Аналогічний підхід є і до реєстрації припинення права власності. Наявність судового рішення про визнання правовстановлюючого документа недійсним є підставою для скасування відповідних записів у державному реєстрі щодо наявності у відповідної особи права власності чи речового права. Водночас відсутність такого запису, за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, не означає, що особа продовжує бути власником або користувачем певного майна.

За обставинами цієї справи, ОСОБА_4 на підставі оскаржуваного рішення Гатненської сільської ради набув право власності на спірну земельну ділянку та зареєстрував відповідне право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи те, що суди дійшли висновку, що оскаржуване рішення Гатненської сільської ради про передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки з :01:011:5043 є неправомірним та порушує право позивача, а тому підлягає скасуванню, а також враховуючи те, що рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є підставою для скасування державним реєстратором права власності на спірне майно, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування права власності відповідача на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що набрання законної сили рішення суду у справі, яким визнано недійсними правовстановлюючий документ (рішення сільської ради), на підставі якого проведена реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем, є обставиною, з якою пов`язується момент припинення у відповідача права власності на спірний об`єкт.

Враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами у цій конкретній справі, а також встановленні судом першої інстанції обставини неправомірності прийняття рішення сільською радою про передачу у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_6 , до якої було включено проїзд загального користування, чим порушено право позивача у доступі до його земельних ділянок, а також, враховуючи те, що право власності відповідача зареєстровано на підставі зазначеного рішення сільської ради, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що вимоги позивача про скасування права власності відповідача на спірне майно є неефективним способом захисту.

У зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваних рішень в оскаржуваній частині.

Аргументи касаційної скарги (у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гончаруком Михайлом Петровичем, залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування права власності залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк