ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №205/13691/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Годько Інни Олегівни на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08 травня 2025 року,ухвалене у складі судді Басової Н.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначає, що вона є клієнтом AT КБ «ПриватБанк».

Вказує, що 18 квітня 2024 року вона отримала від AT КБ «ПриватБанк» повідомлення №20.1.0.0.0/7-240418/194 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку, у якому Банк посилається на рішення від 17 квітня 2024 року та в якості причин зазначено встановлення неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливості здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману Банку.

Зазначає, що позивачу не було надано рішення від 17 квітня 2024 року та не повідомлено за якими критеріями було встановлено неприйнятно високий рівень ризику ділових відносин, які саме документи та відомості не було надано клієнтом банку та чим взагалі інформувався клієнт про необхідність надання таких документів та відомостей. Також повідомлення не містить конкретизованих фінансових операцій позивача, які викликали у банку підозри та які діяння позивача дали підстави банку вважати, що позивачем вчинені інші злочини. Повідомлення банку було формальним та не містить жодних відомостей, які б дозволяли перевірити законність такого обмеження в користуванні банківськими послугами.

Зауважує, що 18 червня 2024 року на адресу AT КБ «ПриватБанк» направлено адвокатський запит з проханням надати копію рішення від 17 квітня 2024 року та інформацію та відповідні копії документів, що стали підставою для ухвалення оскаржуваного рішення від 17 квітня 2024 року. Однак відповідачем листом від 19 червня 2024 року № 20.1.0.0.0/7-240618/78957 відмовлено у наданні будь-якої інформації з посиланням на обмеження можливості розголошення банківської таємниці. Позивач вважає це рішення протиправним.

У зв`язку з чим просила, визнати незаконним та скасувати рішення АТ КБ «ПриватБанк» від 17 квітня 2024 року про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору з ОСОБА_1 ; зобов`язати відновити обслуговування та здійснення операцій по платіжній картці № НОМЕР_1 , відкритої у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представником ОСОБА_1 - адвокатом Годько І.О. подано апеляційну скаргу, в якій сторона позивача вважає, що дане рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що відмова від проведення фінансових операцій є протиправною, оскільки відповідачем не наведено та не надано доказів, які б свідчили про вчинення позивачкою підозрілої фінансової (фінансових) операції, відповідачем не вказано на ненадання позивачкою інформації для перевірки здійснення фінансових операцій, тому відсутні як фактичні, так і правові підстави для обмеження обслуговування позивачки у формі відмови від проведення фінансових операцій.

Крім того, зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів з приводу наявності реальних підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику та правомірності припинення підтримання ділових відносин з позивачкою, при тому, що повноваження банку з цих питань не є необмежними, а повинні ґрунтуватися на наявних доказах та документах, які 6 підтверджували як фактичні, так і правові підстави для встановлення позивачці неприйнятно високого ризику та правомірності припинення підтримання ділових відносин, однак таких вимог відповідачем не дотримано, чим порушено права позивачки на належне отримання банківських послуг.

Також зазначає, що правочин у формі односторонньої відмови відповідача від зобов`язань є недійсним, оскільки зміст правочину суперечить актам законодавства, зокрема в частині відсутності фактичних підстав та доказів для застосування припинення ділових відносин за Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Вказує, що судом першої інстанції не надано оцінку та не взято до уваги довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 01 грудня 2023 року №231201SU231714, з якої вбачається, що рахунок № НОМЕР_2 відкрито саме на ПП ВКП «Авангард». При цьому, ОСОБА_1 як фізична особа не має ніякого відношення до зазначеного рахунку та не використовувала його в особистих цілях.

Обґрунтування надані АТ КБ «ПриватБанк» в рамках цієї справи стосуються виключно юридичної особи ПП ВКП «АВАНГАРД», та не мають жодного відношення до фізичної особи ОСОБА_1 та її особистих рахунків.

Вважає, що рішення АТ КБ «ПриватБанк» () від 17 квітня 2024 року про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/ розірвання договору з ОСОБА_1 незаконним.

У зв`язку з чим просить рішення Новокодацького районного суду м.Дніпра від 08 травня 2025 року по справі №205/13691/24 визнати незаконним, скасувати і ухвалити нове, яким скасувати рішення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 17 квітня 2024 року про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору з ОСОБА_1 , зобов`язати відновити обслуговування та здійснення операцій по платіжній картці № НОМЕР_1 , відкритої у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 .

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» скориставшись своїм правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її безпідставною, необґрунтованою, та такою, що не містить доводів, з яких вбачаються підстави для її задоволення.

Зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк», повністю погоджуються з рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08 травня 2025 року у справі № 205/13691/24 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено, що рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору від 17 квітня 2024 року, за своєю правовою природою є одностороннім правочином - односторонньою відмовою від договору.

Вказує, що за приписами ч.6 ст.7 Закону про ПВК/ФТ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: - неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; - наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Зауважує, що Положеннями ч.1 ст.15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

Також зазначає, що ОСОБА_1 є пов`язаною особою з ПП ВКП «АВАНГАРД», а саме його керівником.

Вказує, що обіг грошових коштів по рах. НОМЕР_2 за період з 05 грудня 2023 року по 09 квітня 2024 року складає 54 млн. грн., який характеризується транзитом коштів без економічного змісту та законної мети, проте, ознак ведення господарської діяльності по рахункам, відкритим в АТ КБ «ПриватБанк» не встановлено.

Зазначає, що подальше обслуговування позивача, враховуючи, що характер або наслідки його фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку використання відповідача з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, щодо позивача прийнято рішення про встановлення неприйнятно високого ризику та про відмову від підтримання ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ.

Отже, відповідач, здійснивши належну перевірку та, виявивши підозрілу діяльність, керуючись спеціальним Законом про фінансовий моніторинг, виконав власний обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу та встановив неприйнятно високий ризик ділових відносин та, як наслідок, відмовився від підтримання ділових відносин з ним для уникнення ризиків використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення.

З огляду на вищезазначене, АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується з безпідставними доводами апеляційної скарги позивача та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а наведені скаржником доводи жодним чином не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, яке є законним та обґрунтованим, оскільки прийнято у відповідності з нормами матеріального та процесуального законодавства, з врахуванням позицій Верховного Суду, виходячи з оцінки доводів сторін, з урахуванням розумності та справедливості, дотримуючись завдань та принципів цивільного судочинства та ґрунтується на матеріалах справи.

У зв`язку з чим просила рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08 травня 2025 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засідання заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, 17 квітня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» прийнято рішення про розірвання ділових відносин з клієнтом ППВКП «Авангард» та пов`язаними з ним особами/гілка «підозріла (ризикова) діяльність клієнта» з ОСОБА_1 .

У рішенні зазначено, що ОСОБА_1 є пов`язаною особою з ПП ВКП «Авангард». Обіг грошових коштів по рах. НОМЕР_2 за період з 05 грудня 2023 року по 09 квітня 2024 року складає 54 млн. грн., який характеризується транзитом коштів без економічного змісту та законної мети. Сплата податків встановлена в сумі 115,2 тис. грн. Сплата заробітної плати за весь період встановлена в сумі 31 тис. грн. (в межах 6 тис. грн. на місяць). Ознаки ведення господарської діяльності по рахункам, відкритим в АТ КБ «ПриватБанк» не встановлено.

АТ КБ «ПриватБанк» було направлено ОСОБА_1 повідомлення від 18 квітня 2024 року № 20.1.0.0.0/7-240418/194 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку, у якому зазначено, що Банк, керуючись вимогами частини першої статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19 травня 2020 року № 65, внутрішніми документами Банку з питань фінансового моніторингу, з урахуванням результатів здійснених заходів належної перевірки, моніторингу ділових відносин та фінансових операцій, повідомив про прийняте 17 квітня 2024 року рішення про відмову від підтримання ділових/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману Банку.

У вказаному повідомленні позивачу роз`яснено, що для перерахування залишку коштів на рахунку (ах) в Банку, необхідно, у строк до 30 календарних днів від дня надсилання цього Повідомлення про відмову, звернутись до будь-якого відділення Банку, маючи при собі: реквізити рахунку (ів), відкритого в іншому банку на її ім`я; документи, що підтверджують повноваження розпоряджатись рахунками та/або майном юридичної особи; документи, що посвідчують особу (паспорт громадянина України або інший документ, який посвідчує особу та згідно законодавства України може бути використаним на території України для укладення правочинів; документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків та містить реєстраційний номер облікової картки платника податків України; заяву про перерахування залишків коштів (зразок додається). Банком було також зазначено у Повідомленні про те, що у разі, якщо позивач чи його представник не звернеться до Банку протягом 30 календарних днів від дня відправлення Повідомлення про відмову, Банк, після спливу 30 календарних днів від дати відправлення цього Повідомлення про відмову, змінить порядок обліку коштів за рахунком (-ами) шляхом перерахування залишку коштів з рахунку (-ів) на окремий аналітичний балансовий рахунок Банку з обліку заборгованості за недіючими рахунками (рахунок НОМЕР_3 ) для подальшого обліку та повернення цих коштів на першу вимогу під час звернення позивача до Банку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав недоведеності позивачем незаконності рішення відповідача щодо віднесення позивача до категорії з високим ризиком, та не наданні суду належних та допустимих доказів зворотного.

Суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» діяв у спосіб та порядок передбачений ч.3 ст.651 ЦК України, ст.ст.8, 11, 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та законно прийняв рішення від 17 квітня 2024 року про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору з ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Основним доводом позивача в обґрунтування дій відповідача є, на переконання позивача, незаконність дій Банку щодо одностороннього розірвання договірних стосунків між сторонами, що є не припустимим з огляду на вимоги Закону.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 ЦК за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно зі статтею 14.13 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинене або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу. Призупинення або припинення права користувача використовувати електронний платіжний засіб не припиняє зобов`язань користувача й емітента, що виникли до часу призупинення або припинення зазначеного права.

Відповідно до пункту 12 розділу VI "Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками" постанови Національного банку України від 5 листопада 2014 року N 705 емітент має право прийняти рішення про зупинення здійснення операцій з використанням певного електронного платіжного засобу, а також про вилучення електронного платіжного засобу за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне використання електронного платіжного засобу та/або його реквізитів, значно збільшеного ризику неспроможності платника виконати своє зобов`язання щодо сплати кредиту та процентів за ним, в інших випадках, установлених договором.

Емітент зобов`язаний інформувати користувача про зупинення права використовувати електронний платіжний засіб та причини такого зупинення в спосіб, установлений договором, у разі можливості перед тим, як право використовувати електронний платіжний засіб буде зупинено, і негайно після цього, якщо надання такої інформації не скомпрометує об`єктивно виправданих заходів з безпеки або якщо це не заборонено законодавством України.

За змістом пунктів 1, 2, 6 статті 17 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов`язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) часників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб`єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб`єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно).

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до п`яти робочих днів, про що зобов`язаний негайно повідомити суб`єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/40546/16-ц, провадження № 61-37090св18.

Згідно зі ст.651 Цивільного кодексу України: «1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим».

Отже, за загальним правилом, встановленим цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку. Зміна та розірвання договорів саме в односторонньому порядку допускаються виключно, якщо це прямо передбачено відповідним законом або договором.

20.02.2018 Верховним Судом було розглянуто справу №910/11471/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Київська поліграфічна фабрика "Зоря" до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсною, відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України, односторонньої відмови від договору банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта, та спонукання до виконання зобов`язань за вказаним договором, здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов цього договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами в силу положень частини 2 статті 1067 ЦК.

За результатами розгляду Верховним Судом було зроблено наступні правові висновки:

«Приписами статті 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність" на банки покладено обов`язок проводити ідентифікацію та верифікацію клієнтів відповідно до вимог законодавства України.

При цьому частиною 5 цієї статті Банку надано право відмовитися від встановлення (підтримання) договірних відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України №1702-VII від 14.10.2014 "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - Закон №1702-VII) оцінювання ризиків клієнтів суб`єктом первинного фінансового моніторингу здійснюється за відповідними критеріями, зокрема за типом клієнта, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, і видом товарів, послуг, які клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу. Суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків.

Відповідно до частини 2 статті 10 вказаного Закону суб`єкт первинного фінансового моніторингу (до яких зокрема відносяться банки) має право відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі ненадання клієнтом необхідних для вивчення клієнтів документів чи відомостей або встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Частинами 1 та 3 статті 651 ЦК передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 1075 ЦК банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Стаття 627 ЦК передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи приписи статей 10, 11 Закону №1702-VII та статті 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як спеціальних законів, що прямо наділяють Банк правом відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на загальну норму статті 1075 ЦК, оскільки в спірних правовідносинах, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування норм спеціального закону, до чого власне і відсилає пункт 3 частини 2 статті 1075 ЦК. Норми зазначених законів не обмежують право Банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин, чим спростовується твердження скаржника про те, що право банку на відмову від підтримання (у тому числі шляхом розірвання) ділових відносин слід розуміти як право банку на відмову від договору банківського рахунку лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору.

Відтак, колегія суддів повністю погоджується з доводами відповідача, наведеними у його відзиві, щодо права Банку відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки».

Аналогічні правові висновки щодо права банків на підставі статей 10, 11 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та статті 64 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як спеціальних законів, відмовитися в односторонньому порядку від ділових відносин з клієнтами з неприйнятно високим ризиком, в тому числі шляхом розірвання договорів, викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 910/11931/17, від 14.06.2018 по справі № 910/14158/17, від 30.08.2018 по справі № 910/22248/17, від 16.10.2018 по справі № 910/21320/17, від 27.03.2019 по справі №922/2224/18.

Як зазначено вище, судом встановлено, що 17 квітня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» прийнято рішення про розірвання ділових відносин з клієнтом ППВКП «Авангард» та пов`язаними з ним особами/гілка «підозріла (ризикова) діяльність клієнта» - ОСОБА_1 .

Підставою прийняття даного рішення стало те, що Банк визначився з коштами, що рухались транзитом по рахунку НОМЕР_2 ПП ВКП «Авангард» в період з 05 грудня 2023 року по 09 квітня 2024 року в обсязі 54 млн. грн. без економічного змісту та законної мети, при цьому сплата податків встановлена в сумі 115,2 тис. грн., а сплата заробітної плати за весь період встановлена в сумі 31 тис. грн. (в межах 6 тис. грн. на місяць). Ознак ведення господарської діяльності по рахункам, відкритим в АТ КБ «ПриватБанк» не встановлено.

АТ КБ «ПриватБанк» було направлено ОСОБА_1 повідомлення від 18 квітня 2024 року №20.1.0.0.0/7-240418/194 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку, у якому зазначено, що Банк, керуючись вимогами частини першої статті 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19 травня 2020 року № 65, внутрішніми документами Банку з питань фінансового моніторингу, з урахуванням результатів здійснених заходів належної перевірки, моніторингу ділових відносин та фінансових операцій, повідомив про прийняте 17 квітня 2024 року рішення про відмову від підтримання ділових/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману Банку.

Позивач є клієнтом Банку, а також керівником ПП ВКП «Авангард», тобто особою, яка пов`язана з даним підприємством і підпадає під дію Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Іншого стороною позивача в суді не доведено.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Під час розгляду справи, позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів неправомірності дій відповідача по розірванню договірних відносин між сторонами в односторонньому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав для його скасування, оскільки зводяться до незгоди апелянта з висновками суду по суті спору.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, вірно установивши характер спірних правовідносин та, дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстав для їх скасування немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08 травня 2025 року за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 12.09.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв