Справа № 569/8149/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання,

У С Т А Н О В И В:

ТОВ «Рівнетеплоенерго» (надалі - позивач), діючи через свого представника Вінсента М.Д., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (надалі - відповідачі), в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 167 853 грн 63 коп.

Свої позовні вимоги мотивувало тим, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії та гарячого водопостачання у житлове приміщення, що по АДРЕСА_1 . Споживачами наданих послуг є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_1 . Проте, відповідачі не оплачують послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого за ними станом на 01 квітня 2024 року утворилась заборгованість в розмірі 167 853 грн 63 коп.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2024 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 червня 2025 року заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 червня 2024 року скасовано і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 05 вересня 2025 року представник позивача Лоренц М.О. подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за відсутності представника позивача.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується його розпискою. 05 вересня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі, позов не визнає.

Відповідач ОСОБА_2 судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час, дату і місце проведення судового засідання.

Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Рівненській області від 08 травня 2025 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 22 листопада 2001 року.

01 серпня 2025 року до суду повернулася не врученою судова повістка для відповідача на 05 вересня 2025 року з довідкою поштового відділення про причини повернення/досилання, де вказана причина повернення - адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У частині восьмій статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За змістом частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання.

Згідно ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до частини 1, 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Оскільки судова повістка, направлена судом відповідачу за адресою, за якою зареєстровано її місце проживання, повернута суду з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою, тому суд вважає відповідача такою, що була належним чином повідомлена про час, дату та місце судового розгляду. Про причини неявки вона суд не повідомила.

Зважаючи на неявку у судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено, ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ).

Як слідує з адресної картки в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Як слідує з довідки ОСББ «Парковий узвіз» за вих. № 247 від 02 липня 2025 року ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте він не проживає за даною адресою з 09 лютого 2015 року, а тільки зареєстрований.

Актом обстеження житлових умов, про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) №235 від 05 травня 2025 року, складеного комісією у складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , встановлено, що ОСОБА_1 не проживає з 09 лютого 2015 року, а тільки зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як слідує з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 424521844 від 29 квітня 2025 року у Державному реєстрі відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач належним чином та у повному обсязі надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість згідно оборотної відомості за період з серпня 2003 року по квітень 2024 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 споживачами частково здійснювалась оплата послуг у лютому 2004 року в розмірі 20 грн 00 коп., в березні 2004 року в розмірі 20 грн 00 коп., в квітні 2004 року в розмірі 20 грн 00 коп., в травні 2004 року в розмірі 20 грн 00 коп., в червні 2004 року в розмірі 20 грн 00 коп., в липні 2004 року в розмірі 20 грн 00 коп., в грудні 2004 року в розмірі 40 грн 00 коп., в лютому 2005 року в розмірі 30 грн 00 коп., в березні 2005 року в розмірі 140 грн 00 коп., в квітні 2005 року в розмірі 20 грн 00 коп., в червні 2005 року в розмірі 30 грн 00 коп., у вересні 2005 року в розмірі 30 грн 00 коп., в жовтні 2005 року в розмірі 40 грн 00 коп., в лютому 2006 року в розмірі 20 грн 00 коп., в лютому 2008 року в розмірі 100 грн 00 коп., в березні 2008 року в розмірі 100 грн 00 коп., в квітні 2008 року в розмірі 100 грн 00 коп., в серпні 2009 року в розмірі 50 грн 00 коп., в квітні 2010 року в розмірі 100 грн 00 коп., в червні 2010 року в розмірі 100 грн 00 коп., в липні 2010 року в розмірі 100 грн 00 коп., в жовтні 2010 року в розмірі 100 грн 00 коп., в листопаді 2010 року в розмірі 100 грн 00 коп., в грудні 2010 року в розмірі 100 грн 00 коп., в березні 2011 року в розмірі 100 грн 00 коп., в липні 2011 року в розмірі 100 грн 00 коп., в лютому 2019 року в розмірі 3 363 грн 71 коп., в червні 2019 року в розмірі 1 953 грн 89 коп., в жовтні 2019 року в розмірі 2 427 грн 02 коп., в листопаді 2019 року в розмірі 409 грн 23 коп., в грудні 2019 року в розмірі 703 грн 40 коп., в січні 2020 року в розмірі 702 грн 14 коп., в лютому 2020 року в розмірі 703 грн 12 коп., в березні 2020 року в розмірі 706 грн 23 коп., в березні 2020 року в розмірі 682 грн 15 коп., в травні 2020 року в розмірі 449 грн 02 коп., в червні 2020 року в розмірі 169 грн 66 коп., в липні 2020 року в розмірі 169 грн 39 коп., в серпні 2020 року в розмірі 169 грн 77 коп., в вересні 2020 року в розмірі 172 грн 28 коп., в жовтні 2020 року в розмірі 202 грн 49 коп., в листопаді 2020 року в розмірі 503 грн 21 коп., в грудні 2020 року в розмірі 713 грн 10 коп., в січні 2021 року в розмірі 1 962 грн 34 коп., в березні 2021 року в розмірі 836 грн 07 коп., в травні 2021 року в розмірі 898 грн 47 коп., в серпні 2021 року в розмірі 1 804 грн 18 коп., в грудні 2021 року в розмірі 1 358 грн 56 коп., в січні 2022 року в розмірі 912 грн 51 коп., в червні 2022 року в розмірі 1 473 грн 49 коп., в жовтні 2022 року в розмірі 4 120 грн 68 коп., в травні 2023 року в розмірі 12 грн 25 коп., внаслідок чого за ними станом на квітень 2024 року утворилася заборгованість в розмірі 167 853 грн 63 коп.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, і яке, згідно ст. 11 ЦК України, виникає в тому числі і з договорів.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ст. 541, 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників,так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води здійснюється у відповідності до положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця тощо.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічні положення містить і стаття 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час розгляду справи.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Обов`язок відповідача як споживача житлово-комунальних послуг, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу України.

Розрахунок вартості наданих послуг здійснюється ТОВ «Рівнетеплоенерго» за тарифами з теплопостачання у розмірах затверджених рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради №6 від 04 січня 2011 року (із відповідними змінами), постановами НКРЕКП «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями послуг» (із відповідними змінами).

Споживачі не виконують свого обов`язку по оплаті послуг, внаслідок чого за ними утворилася заборгованість станом на 01 квітня 2024 року в розмірі 167 853 грн 63 коп., що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Таким чином суд доходить висновку про те, що споживачі, отримавши за спірний період послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання належної якості, зобов`язані були оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. Однак, споживачі користуючись послугами з теплопостачання ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснювали їх оплату лише частково, що підтверджується особовим рахунком. Відтак, позов про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з серпня 2003 року по квітень 2024 року є обґрунтованим.

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_1 зроблено заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі закон № 540-IX), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.

Так, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими.

Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з серпня 2003 року по березень 2017 року щодо щомісячних платежів від моменту прострочення яких до введення карантину минуло три роки спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.

Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості починаючи з березня 2017 року припадає на час дії карантину та воєнний стан, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12, 19 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та період дії воєнного стану в Україні. При цьому, послуги, надані у березні 2017 року, споживач мав оплатити до 20 квітня 2017 року включно, тому позовна давність повинна обчислюватися з квітня 2017 року.

Також, за змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням зобов`язаною особою в період перебігу позовної давності дії, що свідчить про визнання нею боргу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Позивачем не надано доказів, з яких можливо було б встановити, що, сплачуючи певні суми за централізоване опалення та гаряче водопостачання відповідачі визнавали всю суму боргу, а не лише його частину. В розрахунку позивача (оборотній відомості) немає призначення платежів відповідачів, а квитанції на сплату житлово-комунальних послуг суду не надані.

За таких умов, враховуючи, що сплата комунальних послуг відбувається шляхом оплати щомісячних платежів, у суду не має підстав вважати, що частковою оплатою послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідачі визнавали всю суму боргу, що утворився з серпня 2003 року, та що такі дії відповідачів призвели до переривання строку позовної давності.

Позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску позовної давності та не просить такий поновити.

За вищевикладених обставин, суд доходить висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в межах позовної давності з квітня 2017 року по квітень 2024 року в розмірі 106 908 грн 49 коп., а в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з серпня 2003 року по березень 2017 року слід відмовити в зв`язку зі спливом позовної давності.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 09 лютого 2015 року, що підтверджується Довідкою ОСББ «Парковий узвіз» за вих. № 247 від 02 липня 2025 року та Актом обстеження житлових умов, про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) №235 від 05 травня 2025 року і не користується послугами ТОВ «Рівнетеплоенерго». Тому відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з квітня 2017 року по квітень 2024 року. Заборгованість з квітня 2017 року по квітень 2024 року в розмірі 106 908 грн 49 коп. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 .

Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі по 1 928 грн 57 коп. (106908,49*3028/167853,63).

Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 106 908 (сто шість тисяч дев`ятсот вісім) гривень 49 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» судовий збір в розмірі 1 928 (одна тисяча дев`ятсот двадцять вісім) гривень 57 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго», місцезнаходження: вул. Д. Галицького, буд. 27, м. Рівне, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 10 вересня 2025 року.

Суддя О.О. Першко