КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 355/861/24

номер провадження 22-ц/824/7048/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: прокурор Карнов А.О.,

представники відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_8,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1

на рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року /суддя Чальцева Т.В./

у справі за позовом Першого заступника керівника Київської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Баришівської селищної ради Броварського району Київської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на земельні ділянки та зобов`язання повернути їх у комунальну власність, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, перший заступник керівника Київської окружної прокуратури, звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , просив примусово припинити право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :22:039:0014 (1,6925 га), :22:039:0015 (1,6882 га), :22:039:0016 (1,6691 га), :22:039:0017 (1,6488 га), зобов`язати повернути їх у комунальну власність Баришівської селищної ради у стані на момент передачі у власність (2008 рік), стягнути судовий збір (48 797,00 грн).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року примусово припинено право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером :22:039:0014 площею 1.6925 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського-господарства; зобов`язано ОСОБА_2 повернути у комунальну власність в особі Баришівської селищної ради 1.6925 га, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Селічивська сільська рада, поле 5, ділянка 4, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства у стані, який існував до порушення прав, тобто на момент передачі її у власність; примусово припинено право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером :22:039:0015 площею 1.6882 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства; зобов`язано ОСОБА_2 повернути у комунальну власність в особі Баришівської селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :22:039:0015 площею 1.6882 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства у стані, який існував до порушення прав, тобто на момент передачі її у власність; примусово припинено право власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :22:039:0016 площею 1.6691 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства; зобов`язано ОСОБА_3 повернути у комунальну власність в особі Баришівської селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :22:039:0016 площею 1.6691 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства у стані, який існував до порушення прав, тобто на момент передачі її у власність; примусово припинено право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :22:039:0017 площею 1.6488 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства; зобов`язано ОСОБА_3 повернути у комунальну власність в особі Баришівської селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером :22:039:0017 площею 1.6488 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства у стані, який існував до порушення прав, тобто на момент передачі її у власність. Вирішено питання судових витрат. /т. 2 а.с. 138-145/

Не погоджуючись із рішенням, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернулась в їх інтересах з апеляційними скаргами, в яких просила скасувати рішення, відмовити в позові, вирішити питання судових витрат.

На підтвердження вимог апелянт посилалась на неповне з`ясування обставин: кримінальне провадження №0000236 стосується ОСОБА_4 , а не відповідачів; заява про заволодіння ґрунтом подана із затримкою; топографо-геодезична зйомка від 19.06.2024 спростовує експертизи; договори 2017-2018 років свідчать про створення водойми. Вказувала на недоведеність обставин: показання свідків недопустимі (ст. 23, 95 КПК); відсутній маркшейдерський звіт; немає доказів обізнаності відповідачів. Посилалась на невідповідність висновків: спотворено показання ОСОБА_5 ; довіреність ОСОБА_6 стосувалася водойми; ОСОБА_2 набув ділянки у 2023 році. Наголошувала на порушенні норм матеріального права: ст. 140 ЗК не передбачає припинення права власності; ділянки набуто від приватних осіб; неналежний спосіб захисту. Суд не врахував, що контроль за цільовим використанням земель здійснює центральний орган виконавчої влади - Держгеокадастр, а не Баришівська селищна рада, яка не має повноважень для такого контролю через відсутність посади державного інспектора (ст. 5, 6, 6-1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», відповідь ради від 05.07.2024, т. 1 а.с. 165). Це свідчить про відсутність належного підтвердження нецільового використання уповноваженим органом. Вказувала, що суд не обґрунтував пропорційність втручання у право власності ОСОБА_2 , що суперечить ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини. Позбавлення права власності за дії третьої особи ( ОСОБА_4 ) без доказів вини ОСОБА_2 не відповідає критеріям законності, суспільного інтересу та пропорційності, викладеним у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Щокін проти України» (№10853/05, від 14.10.2010) та «Трегубенко проти України» (№61333/00, від 02.11.2004). ОСОБА_2 є добросовісним набувачем ділянок відповідно до ст. 388 ЦК України, оскільки придбав їх на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, не знаючи і не маючи можливості знати про будь-які порушення, пов`язані з попереднім використанням ділянок. Суд не дослідив його добросовісність, що є порушенням ст. 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину. Також, позивач не довів наявності суспільного інтересу, який би виправдовував припинення права власності ОСОБА_2 . Відсутність конкретних доказів шкоди довкіллю, спричиненої діями ОСОБА_2 , унеможливлює застосування санкцій. Суд не врахував, що позивач не звертався до ОСОБА_2 з вимогами щодо усунення порушень земельного законодавства до подання позову, що свідчить про порушення принципу пропорційності та розумності при виборі способу захисту інтересів держави.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, представників сторін, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 16.11.2007 р. затверджено документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) щодо наступних земельних ділянок:

-:22:039:0014 площею 1,6925 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

-:22:039:0015 площею 1,6882 га, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Селічивська сільська рада, поле 5. ділянка 3, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

-:22:039:0016 площею 1,6691 га, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Селічивська сільська рада, поле 5. ділянка 2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства;

-:22:039:0017 площею 1,6488 га, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Селічивська сільська рада, поле 5. ділянка 1, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому, на підставі цивільно-правових угод, право власності на вищевказані земельні ділянки набула ОСОБА_3 .

Разом з тим, згідно договорів купівлі-продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення від 08.04.2023 р., посвідчених приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Поздняковою Н.М., ОСОБА_3 відчужила земельні ділянки з кадастровими номерами :22:039:0014, :22:039:0015 на користь ОСОБА_2 .

Наразі, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, земельні ділянки з кадастровими номерами:

-:22:039:0014 площею 1,6925 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_2 ;

-:22:039:0015 площею 1,6882 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_2 ;

-:22:039:0016 площею 1.6691 га, що розташована за адресою: Київська область, Баришівський район, Селічивська сільська рада, поле 5. ділянка 2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_3 ;

-:22:039:0017 площею 1.6488 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства належить ОСОБА_3 ( т.1 а.с.24-51)

Вищевказані земельні ділянки розташовані в одній місцевості та є суміжними, їх цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався ст. 13, 14, 131-1 Конституції України, ст. 1, 33, 91, 122, 125, 126, 143 ЗК України, ст. 15, 16, 177, 181, 319, 324, 373, 378, 1212 ЦК України, ст. 19, 30, 56, 188 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 1, 7 Закону України «Про особисте селянське господарство», постановами Верховного Суду (№903/129/18 від 15.10.2019, №920/121/19 від 03.12.2019, №910/3486/18 від 16.04.2019, №477/2330/18 від 14.12.2022), а також практикою ЄСПЛ («Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Щокін проти України», «Трегубенко проти України»), встановивши, що ділянки використовувалися не за цільовим призначенням через видобуток піску, а відповідачі свідомо допустили порушення.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , відхиляє їхні доводи на підставі наступного.

Щодо посилання на кримінальне провадження №0000236, яке стосується ОСОБА_4 , а не відповідачів.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачі, будучи власниками земельних ділянок, свідомо допустили їх використання не за цільовим призначенням. З протоколу допиту ОСОБА_5 від 17.05.2018 /т. 1 а.с. 90-92/ вбачається, що він, як чоловік ОСОБА_3 , передав ділянки в оренду ФОП « ОСОБА_7 » для намивання піску. Договір №001 від 05.04.2018 між ФОП « ОСОБА_4 » та ОСОБА_6 , довіреною особою ОСОБА_3 , підтверджує обізнаність відповідачів щодо проведення робіт, пов`язаних із видобутком піску. Таким чином, факт використання ділянок не за цільовим призначенням підтверджується доказами, зібраними в межах кримінального провадження, незалежно від того, чи є відповідачі його учасниками.

Відповідно до ст. 143 ЗК України, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням є підставою для примусового припинення права власності. Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №477/2330/18, де вказано, що таке використання може бути підставою для припинення права власності в судовому порядку.

Аргумент апелянта про затримку не є підставою для скасування рішення, оскільки чинне законодавство не встановлює строків давності для звернення з позовом про припинення права власності у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (ст. 143 ЗК України). Крім того, порушення, виявлені в ході досудового розслідування, підтверджують тривалість і систематичність нецільового використання ділянок. Згідно зі ст. 140 ЗК України, припинення права власності можливе за добровільної відмови або в судовому порядку, без обмежень строками, якщо порушення триває.

Топографо-геодезична зйомка, на яку посилається апелянт, також не спростовує висновків судово-ґрунтознавчої експертизи від 19.07.2019 №1843/19-34/20308-20311/19-34 та інженерно-екологічної експертизи від 24.06.2020 №14214/20-48. Ці експертизи встановили, що на ділянках видобуто 17 436 куб.м піску, що спричинило небезпечні зміни довкілля, зокрема порушення рельєфу, захисного шару над ґрунтовим водоносним горизонтом та умов поверхневого стоку. Зйомка від 19.06.2024 не містить даних, які б суперечили цим висновкам, і не є підставою для їх перегляду.

Відповідно до ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання земель за цільовим призначенням, а порушення цього обов`язку тягне наслідки за ст. 143 ЗК України.

Доводи апеляційних скарги щодо договорів 2017-2018 років, які свідчать про створення водойми.

Договори, зокрема №001 від 05.04.2018 та №03/01-2018 від 18.06.2018, не підтверджують законність створення водойми, оскільки відсутні спеціальні дозволи на зміну цільового призначення ділянок із сільськогосподарського на землі водного фонду (ст. 20, 58, 59 ЗК України). Крім того, лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-10-0.43-5952/2-20 від 07.05.2020 підтверджує відсутність дозволів на зняття поверхневого шару ґрунту чи видобуток корисних копалин. Договори, на які посилається апелянт, не можуть легітимізувати протиправну діяльність, оскільки видобуток піску проводився без відповідних дозволів (ст. 19 Кодексу України про надра). Згідно з постановою Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18, відсутність дозволів на зміну цільового призначення робить будь-які роботи на ділянці нецільовим використанням, що є підставою для припинення права власності за ст. 143 ЗК України.

Щодо недопустимості показань свідків (ст. 23, 95 КПК України).

Показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , отримані в межах кримінального провадження, були належно оцінені судом першої інстанції як частина доказів в сукупності. Ці показання підтверджують обізнаність відповідачів щодо використання ділянок для видобутку піску. Суд першої інстанції не обґрунтовував своє рішення виключно цими показаннями, а врахував їх у поєднанні з експертизами та іншими доказами, що відповідає вимогам ст. 89 ЦПК України. Матеріально-правовою підставою є ст. 143 ЗК України, яка дозволяє припинення права власності за нецільове використання, незалежно від джерела доказів.

Відхиляються доводи апеляційних скарг також і в частині відсутності маркшейдерського звіту, оскільки сам факт видобутку піску та порушення цільового призначення ділянок підтверджений судово-ґрунтознавчою та інженерно-екологічною експертизами. Ці експертизи є достатніми для встановлення обставин справи, а маркшейдерський звіт не є обов`язковим у цьому контексті. Відповідно до ст. 19 Кодексу України про надра, видобуток корисних копалин без дозволів є незаконним, що тягне порушення ст. 22 ЗК України щодо використання земель сільськогосподарського призначення. Постанова Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 915/47/17 вказує, що поняття "використання не за цільовим призначенням" охоплює діяльність без необхідних звітів і дозволів.

Щодо добросовісності набувача ОСОБА_2 (ст. 388 ЦК України).

Аргумент про добросовісність ОСОБА_2 як набувача ділянок у 2023 році апеляційним судом також відхиляється, оскільки на момент набуття права власності порушення цільового призначення вже мали місце, що підтверджується доказами у кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 204 ЦК України, презумпція правомірності правочину не застосовується, якщо є докази протиправного використання майна. ОСОБА_2 не довів, що вживав заходів для перевірки правового статусу ділянок чи їх відповідності цільовому призначенню, що суперечить концепції добросовісного набувача. Згідно зі ст. 388 ЦК України, майно може бути витребуване від добросовісного набувача лише в певних випадках, водночас, добросовісність не захищає, якщо набувач міг знати про порушення.

Апелянт також стверджує, що припинення права власності є непропорційним втручанням. Проте суд першої інстанції обґрунтував пропорційність втручання, посилаючись на суспільний інтерес у захисті земель сільськогосподарського призначення та запобіганні екологічній шкоді. Практика ЄСПЛ у справах «Щокін проти України» та «Трегубенко проти України» вказує, що втручання у право власності є правомірним за наявності законних підстав, суспільного інтересу та пропорційності. У цій справі суспільний інтерес полягає у відновленні земель у комунальну власність та запобіганні подальшій шкоді довкіллю, що підтверджується експертизами про втрату родючого шару ґрунту та порушення рельєфу.

Отже, позов про припинення права власності та повернення земель у комунальну власність є належним способом захисту, оскільки ст. 143 ЗК України прямо передбачає можливість примусового припинення права власності за використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Суд першої інстанції обґрунтовано застосував цей спосіб, враховуючи значну шкоду довкіллю (10904964,84 грн) та суспільний інтерес у відновленні земель. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №477/2330/18, такий спосіб захисту є пропорційним і відповідає ст. 16 ЦК України щодо захисту цивільних прав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року - залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: