ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткова)

10 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 761/40406/23

провадження № 61-3933св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Осіяна О. М.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ;

відповідач -Національне агентство з акредитації України;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенко Ганни Олександрівни про ухвалення додаткової постанови у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з акредитації України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного агентства з акредитації України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду від 10 червня 2024 року позов

ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ «Про звільнення працівника ОСОБА_1 » від 03 жовтня 2023 року № 147-к.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з акредитації Національного агентства з акредитації України з 03 жовтня 2023 року.

Стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 243 817 грн 20 коп.

Стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з Національного агентства з акредитації України на користь держави судовий збір у розмірі 2 438,17 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора з акредитації з 03 жовтня 2023 року та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 29 800 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року апеляційну скаргу Національного агентства з акредитації України залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року касаційну скаргу Національного агентства з акредитації України залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року залишено без змін.

У вищевказаній постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року вказано про те, що у відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 просила понесені витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі

7 000 грн, а також додаткові витрати у разі їх понесення, стягнути з відповідача на користь позивача. Також зазначено, що докази будуть додатково надані у порядку і протягом строку, передбаченим у частині восьмій статті 141 ЦПК України.

У серпні 2025 року, тобто у строк, передбачений ЦПК України, до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенко Г. О., про ухвалення додаткової постанови, в якій викладено обґрунтування щодо розміру витрат на правничу допомогу (11 000 грн), понесених у суді касаційної інстанції, які

ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на свою користь.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження

№ 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) та інших.

Указана судова практика є незмінною.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням вищевказаного, Верховний Суд зазначає, що про факт понесення витрат на правничу допомогу та про орієнтовний їх розмір представник

ОСОБА_1 зазначила відповідно до вимог процесуального закону.

У відзиві представника ОСОБА_1 на касаційну скаргу Національного агентства з акредитації Українизазначено розмір 7 000 грн та додаткові витрати у разі

їх понесення, а також поданій згідно з вимог процесуального закону до Верховного Суду заяві про ухвалення додаткової постанови вказано остаточний розмір понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу (11 000 грн). Заявником надано відповідні докази, зокрема: копію ордера на надання правничої допомоги; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; копію договору про надання правової допомоги; копію акта здавання-приймання послуг, платіжну інструкцію від 04 квітня 2025 року про сплату 4 000 грн, квитанцію

від 29 квітня 2025 року про сплату 7 000 грн.

Верховний Суд ураховує, що адвокат Лисенко Г. О. (адвокатське об`єднання «Адвокатська сім`я Лисенко») надавала ОСОБА_1 правничу допомогу при розгляді даної справи, зокрема у суді касаційної інстанції, що підтверджено належними та допустимими доказами.

Розмір витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції, погоджено сторонами в указаному договорі та акті здавання-приймання послуг.

Зокрема, у договорі про надання правничої допомоги визначено порядок оплати послуг з надання правничої допомоги (розділ 5).

У вищевказаному акті сторони підтвердили факт надання правничої допомоги, загальну вартість наданих послуг, а саме 11 000 грн.

Крім того, відповідно до наданих доказів клієнт оплатив адвокату 11 000 грн за надані послуги.

Вказані докази були направлені відповідачу через «Електронний суд».

У поданій заяві представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Г. О. просить стягнути на користь позивача з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 11 000 грн.

Верховний Суд ураховує, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги/додатковій угоді до договору.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.

У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Таким чином, заявником надано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість, понесених у суді касаційної інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, Верховний Суд ураховує, що Національне агентство з акредитації України, подало до Верховного Суду заперечення проти заявленого представником

ОСОБА_1 розміру витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції,

в якому просить відмовити у прийнятті додаткової постанови, посилаючись на те, що заявлений розмір судових витрат необґрунтованим, не пропорційним предмету спору, відповідно неспівмірним із складністю справи, часом, витраченим представником позивача на виконання заявлених робіт, а також обсягом наданих ОСОБА_1 юридичних послуг.

При цьому суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2025 року

у справі № 466/4361/20, провадження № 61-360св24).

Верховний Суд, з урахуванням наведеного, вважає за можливе задовольнити частково заяву представника ОСОБА_1 та ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути з Національного агентства з акредитації Українина користь позивача

7 000 грн витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частини друга, третя статті 270 ЦПК України).

Керуючись статтями 137, 141, 270, 271, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Лисенко Ганни Олександрівни задовольнити частково.

Стягнути з Національного агентства з акредитації Українина користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у суді касаційної інстанції, у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Додаткова постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

О. М. Осіян