Провадження № 2-о/646/38/2025
Справа № 646/3283/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08.09.2025 року Основ`янський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого - судді Глоби М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Борщ Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення юридичного факту, заінтересована особа: Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області, в обґрунтування якої зазначила, що вона є бабою ОСОБА_2 , який 25.03.2023 року був призваний на військову службу, для проходження якої направлена до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України.

30.05.2023 року під час виконання обов`язків військової служби щодо відсічі збройної агресії російської федерації (далі - рф) ОСОБА_2 загинув внаслідок вибухової травми.

Вказувала, що вона проживала разом із онуком у кв. АДРЕСА_1 та перебувала на його утриманні.

Батько онука - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його мати ОСОБА_4 ніколи з ним не проживала, її місце знаходження невідомо.

Оскільки вона отримувала пенсійні виплати у мінімальному розмірі, її онук ОСОБА_2 за життя постійно утримував її. ОСОБА_2 з 2016 року працював неофіційно, його заробітна плата складала більше 10000 грн. 00 коп., а з березня 2023 року він отримував грошове забезпечення військовослужбовця. Після його смерті вона поховала його.

Оскільки вона має право на перехід на інших вид пенсії - по втраті годувальника, а також отримання одноразової грошової допомоги як член сім`ї померлого військовослужбовця, просила після уточнення встановити, що вона була членом однієї родини з онуком ОСОБА_2 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та знаходилась на його утриманні.

Ухвалою суду від 29.03.2024 року відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження.

Ухвалою суду від 24.10.2024 року залучені до участі у справі в якості заінтересованих осіб - Міністерство оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник та її представник в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце його проведення завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Представник заінтересованої особи Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце його проведення завчасно та належним чином, надав суду письмові пояснення згідно яких просив відмовити у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки надані ОСОБА_1 докази не підтверджують факт проживання однією сім`єю та перебування її на утриманні померлого ОСОБА_2 . Просив проводити розгляд справи за його відсутності.

Представники заінтересованих осіб - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та ІНФОРМАЦІЯ_4 в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце його проведення завчасно та належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Неявка учасників справи, які повідомлялись про дату, час і місце її розгляду, не перешкоджає розгляду справи. Так, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ст. 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» ( Colder v. The United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом».

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, не визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

За ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Тобто, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Про вказане також наголошує Верховний Суд в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 320/948/18.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року в справі № 752/20365/16-ц, від 05.12.2019 року в справі № 750/9847/18, від 03.02.2021 року в справі № 644/9753/19, від 16.06.2021 року в справі № 643/6447/19/19, від 08.09.2021 року в справі № 641/5187/20.

Отже, в судовому порядку можливо встановити факти, коли ці факти безпосередньо породжуватимуть юридичні наслідки, тобто вони повинні мати юридичне значення, а саме: від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення.

Метою встановлення фактів у даній справі, а саме: постійного проживання однією сім`єю із загиблим онуком та перебування на його утриманні, є призначення одноразової грошової допомоги, яка надається членам сім`ї у разі загибелі військовослужбовця та отримання пенсії у зв`язку із втратою годувальника.

Як резюмує Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.01.2024 року в справі № 560/17953/21, чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладені у постанові Великої Палати від 30.01.2020 року в справі № 287/167/18-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 року в справі № 290/289/22-ц, а саме ВП ВС указала, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Реалізація вказаних заявником прав на отримання матеріальних виплат та гарантій, передбачена Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Виплата одноразової грошової допомоги у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців, здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовців - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Як зазначено у п.п. 1 п. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Про деякі питання виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у п. 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у випадках, зазначених у п.п. 1-3 п. 2 ст. 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих, які перебували на їх утриманні. Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли в період проходження служби (ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»).

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення віку, що дає право на призначення пенсії за віком, встановленого частиною першою ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (незалежно від тривалості страхового стажу), або якщо вони мають право на пенсію незалежно від віку відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на дострокову пенсію за віком, пенсію за віком на пільгових умовах чи пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до закону, або якщо вони є особами з інвалідністю; г) дід і бабуся - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати; д) дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Системне тлумачення положень ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та положень ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого).

При цьому утриманцями можуть бути: - діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Водночас братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; дружині (чоловіку) або одному з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайняті доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працюють, а також діду і бабусі - при відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.

Окрім того, відповідно до положень ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Аналогічні норми закріплено і в Законі України «Про пенсійне забезпечення» (ст. ст. 37, 38).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалася, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до Судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, викладеної у листі Верховного Суду від 01.01.2012 року, до заяви про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, в якій зазначається мета цього встановлення, можуть надаватися: 1) докази, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні особи, яка померла (документи, акти, листи ділового й особистого характеру); 2) докази, які встановлюють, що надані заявнику матеріальні засоби є основним і постійним джерелом його існування (корінці поштових переказів, квитанції та інші документи, що свідчать про одержання заявником грошей або іншої допомоги від годувальника); 3) довідка із ЖЕКу або сільської ради про те, що заявник звертався до них за одержанням документа про перебування на утриманні померлого, однак йому в цьому було відмовлено через відсутність відомостей про утримання або на тій підставі, що заявник не був на утриманні; 4) документи, які свідчать про те, що заявник є членом сім`ї померлого - копія свідоцтва про шлюб, народження, усиновлення тощо; 5) документи, які встановлюють, що заявник був неповнолітньою або непрацездатною особою, не був членом сім`ї спадкодавця, але перебував на утриманні останнього не менше п`яти років та одержував від нього матеріальну допомогу, що була єдиним джерелом засобів до існування (копія свідоцтва про народження, довідка про інвалідність, інші письмові докази); 6) копія свідоцтва про смерть годувальника.

Конституційний Суд України в рішенні від 03.06.1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця є та з визначених у п. 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

В постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13.01.2021 року в справі № 592/17552/18, від 22.10.2020 року в справі № 210/343/19 та від 31.08.2022 року в справі № 592/13089/21 вказано, що якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

За таких обставин, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого судам необхідно враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23.04.2020 року в справі № 686/8440/16-ц.

Конституційний суд України у рішенні від 03.06.1999 року № 5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Указаний висновок неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.03.2019 року в справі № 357/6408/17, від 05.04.2019 року в справі № 387/938/17, від 16.05.2019 року в справі № 467/404/17, від 03.07.2019 року в справі № 554/8023/15-ц.

Суттєвою умовою для визнання осіб такими, що перебувають у сімейних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законом не визначено, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає заявник є підставою для відмови у задоволенні заяви.

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є онуком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що фактично підтверджується даними довідки про одруження від 15.08.2002 року за № 66, свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 6, 19, 24).

Заявник ОСОБА_1 та її онук ОСОБА_2 зареєстровані у кв. АДРЕСА_1 , що фактично підтверджується даними паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , даними паспорта ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 , витягу № 582 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 7-8, 14, 21).

ОСОБА_2 був призваний на військову службу 25.03.2023 року за мобілізацією і зарахований до в/ч НОМЕР_1 Збройних Сил України (а.с. 9-11).

Згідно даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 та лікарського свідоцтва про смерть № 10-12/1532-ДМ, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , причина смерті - вибухова травма (т. 1 а.с. 12, 13).

За положеннями ч. 1 ст. 266 СК України повнолітні внуки, правнуки зобов`язані утримувати непрацездатних бабу, діда, прабабу, прадіда, які потребують матеріальної допомоги і якщо у них немає чоловіка, дружини, повнолітніх дочки, сина або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

У матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, що повнолітня донька заявниці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з поважних причин не може надавати їй належного утримання.

ОСОБА_1 у своїй заяві посилається на те, що її онук - ОСОБА_2 проживав із нею однією сім`єю; крім пенсії доходів не мала, її онук постійно допомагав їй фінансово, оскільки працював неофіційно та мав власний дохід, матеріально утримував і під час несення служби в Збройних Силах України. Вона та її онук ОСОБА_2 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . Онук здійснював догляд за нею, опікувався нею.

Із викладеного вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до моменту призову онука на військову службу проживали за однією адресою, що фактично підтверджується матеріалами справи.

Разом із тим, заявником ОСОБА_1 не надано беззаперечних доказів того, що вона постійно перебувала на утриманні онука та отримувала постійно від нього допомогу, яка була для неї постійним і основним джерелом доходу.

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_2 до призову на військову службу у травні 2023 року, офіційних дохід не мав, а зібрані у матеріалах справи докази беззаперечно не підтверджують, що у період до травня 2023 року він надавав матеріальну допомогу своїй бабі, яка була основним джерел для її існування.

Крім того, у заявника ОСОБА_1 , як зазначалося вище, є повнолітня донька та саме на неї законодавством покладений обов`язок по утриманню своєї матері, якщо вона потребує матеріальної допомоги, та, як зазначалося вже вище, у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, що повнолітня донька заявниці з поважних причин не може надавати їй належного утримання, а онук до травня 2023 року міг надавати матеріальну допомогу, яка була основним джерелом для існування заявниці.

Також не надано беззаперечних доказів, які підтверджують, спільний побут онука з бабою та взаємні права, зокрема, спільні витрати в утриманні житлового будинку шляхом сплати коштів за комунальні послуги, його ремонт, наявності спільного бюджету. Посилання на те, що заявник проживала разом однією сім`єю, лише підтверджують родинний зв`язок, а не спільний побут та взаємні права після досягнення онуком повноліття.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі письмові докази та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи доказами беззаперечно не доведений факт перебування ОСОБА_1 на утриманні її онука ОСОБА_2 та проживання із ним однією сім`єю після досягнення онуком повноліття, а тому у задоволенні заявлених вимог необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 265, 293, 294, 315-319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти діб з дня проголошення рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 .

Представник заявника: ОСОБА_5 , адреса ел. пошти: ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області: адреса: 61022, м. Харків, пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 поверх, .

Заінтересована особа Міністерство оборони України: адреса ел. пошти: ІНФОРМАЦІЯ_10.

Представник заінтересованої особи Міністерства оборони України: ОСОБА_6, адреса: АДРЕСА_3.

Заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 : адреса ел. пошти: ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 : ОСОБА_7, адреса ел. пошти: ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Суддя