Провадження № 22-ц/801/1979/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 рокуСправа № 127/21634/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу керівника Вінницької окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Вінницької міської ради на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про повернення позовної заяви від 23 липня 2025 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Вінницької окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, до Вінницької районної військової адміністрації та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року заступник керівника Вінницької окружної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Вінницької міської ради, звернувся до суду з позовом до Вінницької районної військової адміністрації та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2025 року позовну заяву заступника керівника Вінницької окружної прокуратури залишено без руху. Зобов`язано позивача внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, станом на дату подання позовної заяви - 10 липня 2025 року. Встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, прокурор надав пояснення, в яких зазначив, що набувач земельної ділянки ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, а тому відсутні підстави для виконання вимог щодо внесення вартості майна на депозитний рахунок суду. Також зазначив, що законодавцем не врегульовано питання щодо внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна та відповідно на сайті Вінницького міського суду Вінницької області відсутні реквізити депозитного рахунку.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2025 року заяву повернуто заявнику у зв`язку з тим, що ним, відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, не усунуто недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду керівник Вінницької окружної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв надані пояснення прокурором та дійшов висновку про те, що останнім не доведено відсутність підстав для покладення на нього обов`язку надання суду оцінки (експертно-грошової оцінки земельної ділянки) земельних ділянок, здійсненої в порядку, визначеному законом, а також надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Путілін Є.В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, вважаючи що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а всі доводи апеляційної скарги прокурора не ґрунтуються на законі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор у встановлений судом достатній процесуальний строк не усунув недоліків позовної заяви, про які зазначив суд у постановленій 15 липня 2025 року, а саме що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для вирішення спору, імперативною нормою закону.

Крім того, судом було прийнято до уваги внесення змін Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», зокрема й до ч. 4 ст. 177 і ч. 2 ст. 185 ЦПК України, та зауважено, що на етапі вирішення питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд не вирішує питання належності, допустимості, достовірності чи достатності доказів, не дає оцінку доказам, та відповідно не з`ясовує наявність чи відсутність добросовісності зареєстрованого володільця спірного майна, добросовісність набувача може бути спростована виключно в ході розгляду справи.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, прокурором визначено предмет позову матеріально-правову вимогу до відповідача про усунення перешкод у користуванні власником земельної ділянки, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Вінницької міської ради спірну земельну ділянку, та скасування державної реєстрації.

Як на підставу позову прокурор послався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, що унеможливлює перебування даної ділянки у приватній власності з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Право визначення предмету і підстав позову належить виключно позивачу (ч. 1 ст. 13, п.п. 4,5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України ЦК України).

Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Тобто правовою підставою подання віндикаційного позову є статті 387, 388 ЦК України, а негаторного стаття 391 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду в основу розмежування віндикаційних і негаторних позовів стосовно земель водного фонду запропонувала такий підхід: оскільки перехід права власності на землі водного фонду до громадян та юридичних осіб не допускається, крім випадків, передбачених Земельним кодексом України, то зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України має розглядатися як не пов`язане з позбавленням права володіння держави чи відповідної територіальної громади (пункти 70, 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18).

Прокурор у даній справі звернувся до суду за захистом порушених прав держави, обравши один із способів захисту речових прав, а саме усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 152 ЗК України) (т.1,а.с.23), а не витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Законом № 4292-IX цю статтю доповнено частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та / або розпоряджання, та / або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».

Тобто спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, мають вирішуватися за правилами віндикації, передбачивши у пункті 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 4292-IX його зворотню дію у часі до тих правовідносин, щодо яких на момент набрання ним чинності не було ухвалено судового рішення.

Тобто вимога про додання до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, стосується виключно віндикаційного позову, поданого на підставі статті 388 ЦК України.

Якщо ж позивач, зокрема прокурор, який діє в інтересах держави в особі відповідного органу місцевого самоврядування, обрав спосіб захисту, а саме подання негаторного позову, посилаючись при цьому на умисні дії відповідача, який знав чи за обставин справи не міг не знати про те, що земельна ділянка, право власності на яку за ним зареєстроване, в силу закону не може перебувати у його власності, то суд не мав підстав самостійно визначати предмет позову у зв`язку зі зміною законодавства як віндикаційний позов та, відповідно вимагати внесення коштів на депозитний рахунок.

Згідно зі статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За викладених обставин, висновок суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху та в подальному залишення позовної заяви без розгляду з підстав п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України є помилковим, а тому ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2025 року, яка перешкоджає подальшому провадженню підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Вінницької окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Вінницької міської ради задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про повернення позовної заяви від 23 липня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

В.В. Оніщук