Справа № 1-807/11
Провадження № 4-с/161/56/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Семенової І.М.,

представника заявника адвоката Ліпкевича І.В.

представника ВДВС у Луцькому районі

Волинської області ЗМУМЮ Грущук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ліпкевича І.В. звернувся в суд зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання до вчинення дій.

В обґрунтування скарги зазначив, що 07.04.2025 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Ліпкевичем І.В. отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачалося, що на все нерухоме майно ОСОБА_1 , Першим відділом ДВС Луцького МУЮ накладено арешт, зокрема:

- дата реєстрації 14.12.2012 р. тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер запису про обтяження: 13384987, арешт накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 35696285, виданий 14.12.2012 року, винесена заступником начальника першого відділу ДВС Луцького МУЮ Покидюк О.М..

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.05.2012 року у справі № 1-807/11 провадження 1/0308/33/2012 було засуджено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 4 ст. 190, ст. 69, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28. Ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати по справі за проведення почеркознавчої експертизи в сумі 375,20 грн., за проведення технічних експертиз документів в сумі 281 грн. 40 копійок та 469,00 грн., за проведення балістичної експертизи в сумі 300 грн. 48 копійок, а всього в сумі 1426,08 грн. та витрати, понесені на проведення екстрадиції на загальну суму 32 814,88 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Фамільний» 501285,62 грн. боргу. Грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_1 в сумі 473 крони, які знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку ВФЗБО УМВ України у Волинській області, звернуто в рахунок відшкодування заявленого цивільного позову.

24.04.2025 року на адресу ВДВС у м. Луцьку ЗМРУ Міністерства юстиції було надіслано адвокатський запит по виконавчому провадженню 35696285 про надання інформації, чи пред`являвся повторно до виконання ВДВС м. Луцька після 20.03.2014 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судових витрат у справі № 1-807/11 в сумі 32814,88 грн.

05.05.2025р. від Луцького відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку ЗМРУ Міністерства юстиції отримано відповідь від 02.05.2025р. №68173, з якої вбачається наступне: згідно відомостей з автоматизованої системи виконавчих проваджень у розділах: «Пошук ВД/ВП (спец розділ)», на виконанні у першому відділі ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження №35696285 з примусового виконання виконавчого листа №1-807/2011 від 13.11.2012 року Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати в сумі 32814,88 грн. Виконавче провадження завершено 20.03.2014 року згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тому неможливо надати копії документів виконавчого провадження. Повторно вищевказаний виконавчий документ не пред`являвся.

Відповідно до довідки Луцького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» вбачається, що ОСОБА_1 був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.05.2012 року за ч. 4 ст. 190, ст. 69, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28. Ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки.

10.06.2013 року на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 був умовно-достроково звільнений від покарання в виді позбавлення волі, невідбутий термін якого складав 11 місяців 3 дні.

Звільнений з Державної установи «Дрогобицька виправна колонія» № 40 18.06.2013 року.

Знятий з обліку Луцького МВ філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області 21.06.2016 року у зв`язку із відбуттям додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження №35697337 від 28.02.2025 року на виконання виконавчого листа №1-807/2011, виданого 13.11.2012 року ВДВС із ОСОБА_1 стягнуто в повному обсязі на користь ПАТ «Банк Фамільний» 501285,62 грн. боргу. Грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_1 в сумі 473 крони, які знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку ВФЗБО УМВ України у Волинській області, звернуто в рахунок відшкодування заявленого цивільного позову, а також виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Зазначає про те, що на момент звернення до суду з даною скаргою ОСОБА_1 відбув покарання, призначеного згідно із вироком суду, а також сплатив всі відомі йому платежі на виконання вказаного вироку суду.

Тому, станом на дату звернення із даною скаргою до ОСОБА_1 , відсутні будь-які претензії щодо погашення будь-яких боргів; відсутня інформація щодо наявності будь-яких претензій з боку держави, що є самостійною підставою для зняття арешту із всього нерухомого майна боржника. Оскільки, згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державною виконавчою службою накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , що позбавляє останнього вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, що гарантоване ст. 41 Конституції України, просить суд зобов`язати посадових осіб ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти (скасувати) арешт із всього нерухомого майна ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), що був накладений Першим відділом ДВС Луцького МУЮ, а саме: дата реєстрації 14.12.2012 р. тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер запису про обтяження: 13384987, арешт накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 35696285, виданий 14.12.2012 року, винесена заступником начальника першого відділу ДВС Луцького МУЮ Покидюк О.М..

Відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 травня 2025 року скарга ОСОБА_1 залишена без руху (а.с. 49).

26.05.2025 року представником скаржника усунені недоліки скарги (а.с. 50-55).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.05.2025 року відкрито провадження у даній скарзі та призначено її до судового розгляду (а.с. 16).

В судовому засіданні представник скаржника адвокат Ліпкевич І.В. скаргу підтримав, просив задовільнити.

Представник ВДВС у м.Луцьку ЗМУМЮ Грущук М.В. заперечувала проти задоволення скарги. Посилалась на те, що дійсно в 2014 році було завершено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1-807/2011 від 13.11.2012 року Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судових витрат в сумі 32814,88 грн. згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тому неможливо достеменно з`ясувати чи було воно виконано в частині стягнення цих витрат. Проте зазначила, що повторно, після 20.03.2014 року, вищевказаний виконавчий документ до примусового виконання не пред`являвся..

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.450 ЦПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Судом встановлено, що постановою заступника начальника першого відділу ДВС Луцького МУЮ Покидюк О.М.. №35696285 від 14.12.2012 року накладено арешт на усе нерухоме майно ОСОБА_1 ; дата реєстрації 14.12.2012 р. тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер запису про обтяження: 13384987, (а.с. 8).

Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с. 8).

Згідно відповіді головного державного виконавця ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Надії Голод № 68173 від 02.05.2025, вбачається, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень у розділі «Пошук ВД/ВП (спецрозділ)», «Пошук ВП», «Пошук ВД/ВП (архів)» виконавче провадження в частині конфіскації всього належного на праві приватної власності майна засудженого ОСОБА_1 згідно вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.05.2012 року №1-807/11 на виконанні у відділі не перебуває (а.с. 52).

Також, повідомлено, що згідно відомостей з автоматизованої системи виконавчих проваджень у розділах: «Пошук ВД/ВП (спец розділ)», на виконанні у першому відділі ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження №35696285 з примусового виконання виконавчого листа №1-807/2011 від 13.11.2012 року Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати в сумі 32814,88 грн. Виконавче провадження завершено 20.03.2014 року згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, тому неможливо надати копії документів виконавчого провадження. Повторно вищевказаний виконавчий документ до відділу не надходив (а.с. 52).

Як вбачається з інформації, наданої Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 22.05.2025 року №05-10/52/2025 вбачається, що ОСОБА_1 був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2012 року до позбавлення волі строком на 4 роки. Провадження (справи) про злочини середньої тяжкості (про злочини, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від двох до п`яти років) зберігаються 5 років. З огляду на викладене, 22 червня 2015 року за № 736/27181, кримінальна справа №1-807/11 знищена. В архіві суду зберігається лише оригінал вироку по цій справі. Тому, надати документальне підтвердження виконання вироку в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави витрати за проведення експертиз та витрати, понесені на проведення екстрадиції, немає можливості (а.с.72).

Окрім цього, відповідно до довідки Луцького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» вбачається, що ОСОБА_1 був засуджений вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.05.2012 року за ч. 4 ст. 190, ст. 69, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28. Ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна, з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки.

10.06.2013 року на підставі ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 був умовно-достроково звільнений від покарання в виді позбавлення волі, невідбутий термін якого складав 11 місяців 3 дні.

Звільнений з Державної установи «Дрогобицька виправна колонія» № 40 18.06.2013 року.

Знятий з обліку Луцького МВ філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області 21.06.2016 року у зв`язку із відбуттям додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські посади на строк 3 роки (а.с. 46).

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження №35697337 від 28.02.2025 року на виконання виконавчого листа №1-807/2011, виданого 13.11.2012 року ВДВС із ОСОБА_1 стягнуто в повному обсязі на користь ПАТ «Банк Фамільний» 501285,62 грн. боргу. Грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_1 в сумі 473 крони, які знаходяться на зберіганні на депозитному рахунку ВФЗБО УМВ України у Волинській області, звернуто в рахунок відшкодування заявленого цивільного позову, а також виконавчий збір та витрати виконавчого провадження (а.с. 45).

Будь-які відкриті виконавчі провадження, в яких ОСОБА_1 являється боржником відсутні, що підтверджується відомостями з автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с. 53).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 09 лютого 2009 року № 2-258/08 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону № 606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист від 13 листопада 2012 року № 1-807/2011, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 35696285 про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судових витрат в сумі 32814,88 грн., 20 березня 2014 року було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 20 березня 2015 року.

Встановивши вищенаведені обставини, оскільки зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися ще до набрання чинності Законом № 1404-VIII, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги ОСОБА_1 , оскільки збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.

Розглядаючи питання ефективності захисту порушеного права особи, на майно якої у рамках виконавчого провадження накладено арешт, Верховний суд у постанові від 28.10.2020 року у справі № 204/2494/20 зазначив наступне: «Позивач який є боржником перед банком, є стороною виконавчого провадження. У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 №6 судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №813/1341/15 міститься наступний правовий висновок:

«У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту».

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження № 35696285, а тому має право звернутись зі скаргою на дії, бездіяльність або рішення державного виконавця в рамках даного виконавчого провадження.

Під час здійснення даного виконавчого провадження на майно ОСОБА_1 , як боржника, було накладено арешт, який не був скасований під час закінчення виконавчого провадження.

Факт обтяження власності ОСОБА_1 є втручанням у вільне володіння, користування та розпорядження майном, які захищені Конституцією України та Протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, і може бути здійснено лише на підставі Закону.

Відсутність відкритого виконавчого провадження та сплив більше дванадцяти років після його закінчення, свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арештів майна скаржника, а тому є підставою для зобов`язання посадових осіб ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти (скасувати) такий арешт із всього нерухомого майна ОСОБА_1 .

Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1ст. 2 ЦПК України).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4ст. 10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі ст.ст. 10-13, 259, 260, 261, 268, 353, 354, 447, 450 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт - задовольнити.

Зобов`язати посадових осіб ВДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти (скасувати) арешт із всього нерухомого майна ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), що був накладений Першим відділом ДВС Луцького МУЮ, а саме: дата реєстрації 14.12.2012 р. тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер запису про обтяження: 13384987, арешт накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 35696285, виданий 14.12.2012 року, винесена заступником начальника першого відділу ДВС Луцького МУЮ Покидюк О.М..

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.А. Антіпова