Справа № 473/3532/25
УХВАЛА

"03" вересня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Булкат М.С.,

за участю: секретаря судового засідання Багрін І.А.,

представниці відповідачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів оренди,

В С Т А Н О В И В:

11 липня 2025 року (документ сформовано в системі «Електронний суд» 10 липня 2025 року) ОСОБА_3 через свого представника Вуїв О.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів оренди.

Ухвалою суду від 14 липня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання на 08 серпня 2025 року.

07 серпня 2025 року та 08 серпня 2025 року надійшли клопотання про перенесення підготовчого засідання від представниці позивачки та представниці відповідачки. Підготовче судове засідання призначено на 03 вересня 2025 року.

08 серпня 2025 року до суду надійшло клопотання від ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 , про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування поданого клопотання представник зазначає, що предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсними:

?договору оренди торговельної площі приміщення від 02 січня 2023 року, укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 ;

?договору оренди торговельної площі приміщення від 02 січня 2023 року, укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_7 ;

?договору оренди приміщення від 01 травня 2023 року, укладеного між фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою ОСОБА_4 .

Зазначені договори укладено між фізичними особами підприємцями, а спірні правовідносини, на переконання позивача, виникли внаслідок укладення фіктивних правочинів з метою використання об`єктів оренди для здійснення торговельної діяльності. На підтвердження цього до матеріалів позову додано витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань щодо сторін договорів.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, їх суб`єктний склад та зміст заявлених вимог, спір виник у сфері господарської діяльності між суб`єктами підприємництва та має вирішуватись у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

12 серпня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_1 .

03 вересня 2025 року в призначене судове засідання о 10.30 з`явились представниця відповідачки ОСОБА_1 , представниця відповідачів ОСОБА_2 . В підготовче засідання 03 вересня 2025 року представник позивача ОСОБА_8 , не з`явилася, заяву про перенесення судового засідання не надала.

Представник відповідача ОСОБА_1 заперечувала проти перенесення судового засідання. Представник відповідача ОСОБА_2 клопотала про розгляд справи за наявною явкою.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання цими правами не допускається.

Добросовісність у процесі полягає у здійсненні прав з урахуванням їх цільового призначення, у межах, встановлених законом, без порушення прав інших учасників справи та без використання процесуальних прав як засобу впливу на ефективність розгляду справи чи затягування процесу.

Судове засідання, призначене на 08 серпня 2025 року, вже було відкладено, зокрема, на підставі заяви представниці позивача у зв`язку з її відпусткою.

Суд нагадує, що відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України, однією з основних засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники процесу зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, а їх зловживання неприпустиме.

У правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №?199/6713/14-ц, вказано, що формальне, систематичне та безпідставне подання процесуальних документів, зокрема заяв про відкладення розгляду справи, може розцінюватися як зловживання процесуальними правами. Такі дії суперечать завданню цивільного судочинства своєчасному, справедливому та ефективному вирішенню справи.

Суд дійшов висновку про можливість проведення підготовчого судового засідання за наявною явкою.

Підготовче судове провадження це стадiя судового процесу, в якій розглядається предмет спору, позовні вимоги, заперечення на позовні вимоги, склад учасників судового процесу, вирішення відводів, характер спірних правовідносин та інших дій, які будуть слугувати для правильного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Завданнями підготовчого провадження відповідно до статті 189 ЦПК України є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про, зокрема, залишення позовної заяви без розгляду; закриття провадження у справі тощо.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис міститься у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

03 вересня 2025 року у ході підготовчого судового засідання розглянуто клопотання представниці відповідача, про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав (частина перша статті 2 ЦПК України). За захистом своїх прав позивач звертається до суду визначеної процесуальним законом, належної юрисдикції, який уповноважений вирішити спір по суті. Юрисдикційність відповідного спору визначається таким чином, щоб унеможливити повторне звернення особи до суду іншої юрисдикції.

Ця позиція збігається з роз`ясненням Секретаря Великої Палати Верховного Суду «Висновки Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикційності спорів». Зокрема, що питання судової юрисдикції є ключовим для забезпечення доступу до правосуддя, що випливає, зокрема, з положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Він акцентував, що суд, уповноважений розглядати спір, має бути «встановлений законом», і нагадав про позицію ЄСПЛ у справі Zand v. Austria, відповідно до якої архітектура судової системи держави має бути визначеною та зрозумілою. Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію між різними видами судочинства. Основним критерієм визначення юрисдикції є характер спірних матеріальних правовідносин. Допоміжними критеріями залишаються предмет спору, суб`єктний склад правовідносин. Інколи юрисдикційність прямо визначена в законі.

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними кодексами: ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України. Загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Господарські суди вирішують спори, що виникають між суб`єктами господарювання та/або при здійсненні господарської діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 20 ГК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності (крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці); 15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання. Правочини, укладені для забезпечення виконання зобов`язання (п.1ч.1ст.20 ГК України) це угоди, які створюються з метою гарантувати виконання основного зобов`язання. Вони можуть приймати різні форми, такі як неустойка, порука, застава, гарантія, притримання та інші.

Статтею 42 Конституції України визначено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Це ж право закріплене й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Частиною другою статті 50 ЦК України визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Статтею 1 ГК України визначено, що цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями (статті 2, 3 ГК України).

Згідно ч. 2 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання є господарські організації юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до Господарського кодексу України, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність і зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність і зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Отже, фізична особа, яка виявила бажання реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки суб`єкта господарювання.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18.

У ході підготовчого судового засідання судом визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу. У позовних вимогах позивач просить суд:

-Визнати недійсним Договір оренди торгівельної площі приміщення від 02.01.2023, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 щодо приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

-Визнати недійсним Договір оренди торгівельної площі приміщення від 02.01.2023, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 щодо приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

-Визнати недійсним Договір оренди приміщення від 01.05.2023, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та фізичною особою ОСОБА_4 щодо приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовує свої вимоги зокрема тим, що договори були укладені між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 . У справі від 16 липня 2025 року № 523/22268/23, яку розглянула Перша судова палата Касаційного цивільного суду, колегія суддів погодилась із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірні правовідносини виникли із договору, укладеного двома суб`єктами господарської діяльності (фізичними особами-підприємцями), і такий спір, відповідно до положень статті 20 ГПК України належить до юрисдикції господарських судів. Так, відмовляючи у відкритті провадження у цивільній справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановив, що спір виник щодо укладеного раніше двома суб`єктами господарювання (ФОП) договору, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги стосуються спору, який виник між фізичними особами-підприємцями у зв`язку з укладенням та виконанням договорів оренди нежитлового приміщення.

Сторони у спірних правовідносинах діяли як суб`єкти підприємницької діяльності, а спір виник у межах здійснення господарської діяльності. Отже, такий спір є господарським за своєю природою та підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Згідно зі статтею 256 ЦПК України у редакції, чинній до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України Цивільного процесуального кодексу України Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Законом № 460-IX частину першу статті 256 ЦПК України викладено у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства».

Частиною четвертою статті 414 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору. Вказане правило спрямовано на забезпечення правової визначеності, гарантування права на судовий захист права, нівелює ймовірність пропуску позивачем позовної давності через помилкове визначення юрисдикції такого спору чи через зміну судової практики щодо юрисдикційності спорів.

До прикладу, ухвалою судді Київського районного суду міста Харкова у справі № 640/4505/18 від 30 березня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в ній у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України з одночасним повідомленням про віднесення розгляду справи до юрисдикції адміністративних судів. Постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року ухвалу суду залишено без змін, при цьому зазначено, що позивач не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією відповідно до статті 256 Цивільного процесуального кодексу України. 26 квітня 2024 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про спрямування вказаної справи за встановленою юрисдикцією до Харківського окружного адміністративного суду. Ухвалою судді від 14 червня 2024 року справу передано за встановленою юрисдикцією до Харківського окружного адміністративного суду.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у спорі фізичної особи та суб`єкта господарювання щодо права власності на магазин (справа № 705/4132/19, провадження № 61-317сво21) скасував попередні судові рішення та закрив провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, роз`яснивши, що її розгляд віднесено до юрисдикції господарського суду і позивач може звернутись із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду (судді-доповідача Червинської М. Є., суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О., Фаловської І. М.), забезпечуючи єдність судової практики у випадках направлення справи за встановленою юрисдикцією, в Постанові Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 705/4132/19 (провадження № 61-317сво21) , зробив ряд правових висновків.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Так, Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» внесено зміни до ч. 4 ст. 414 ЦПК України. Тлумачення цієї норми процесуального права свідчить про те, що у випадку закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд касаційної інстанції наділений повноваженнями постановити ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Крім того, У п. 52 Постанови ОП КЦС ВС у справі № 185/9702/21 надано оновлену правову позицію і щодо подальшого розгляду справ, в яких об`єднано кілька позовних вимог, що підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Так, у справах від 14.08.2024 № 185/9673/21, провадження № 61-17708св23; від 25.09.2024 № 185/11185/21, провадження № 61-6376св23; від 25.09.2024 № 185/9802/21, провадження № 61-3868св23; від 25.09.2024 № 185/9804/21, провадження № 61-11168св23 Верховний Суд доходив висновку про відсутність підстав для передачі справ до іншого суду за юрисдикцією, що тепер визнано таким, що підлягає перегляду. У п. 48 Постанови ОП КЦС ВС у справі № 185/9702/21 вказано, що належним способом захисту є звернення до суду з позовом до юридичної особи, а отже, розгляд у частині цих вимог не належить до цивільного судочинства. Касаційний суд, закривши провадження у цій частині, визнав за доцільне застосування частини четвертої статті 414 ЦПК України, яка дозволяє передачу справи до суду, юрисдикція якого встановлена законом. Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України, об`єднання кількох вимог у позові не завжди гарантує їх розгляд в одному суді. Якщо частина вимог підлягає розгляду в іншому судочинстві, суд має право передати справу до суду належної юрисдикції саме це і підтверджує нова правова позиція.

Велика Палата Верховного Суду (Постанова ВП ВС від 22 травня 2024 року у справі № 760/30077/19 (провадження № 14-31цс23) наголосила, що у разі закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у випадку, коли сторона не звернулася із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією в межах строку, визначеного ЦПК України, за її заявою потрібно повернути судовий збір з державного бюджету.

У разі закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та за наявності заяви позивача про направлення справи для продовження розгляду за встановленою юрисдикцією розгляд такої справи не закінчується і продовжується компетентним судом, за результатом якого й буде здійснено розподіл судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. Велика Палата ВС звернула увагу на те, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»). Як випливає з аналізу процесуального законодавства, немає підстав вважати, що судовий збір при передачі справи за підсудністю іншому суду повинен сплачуватися повторно на рахунок того суду, в якому справа розглядається фактично. Перерозподіл сплачених коштів може здійснювати ДСА України у визначеному нею порядку або в порядку, визначеному іншим компетентним органом держави. Судовий збір є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, і суд, який отримав справу в разі її направлення за підсудністю, не має права вимагати повторної сплати судового збору за місцем розгляду справи. Отже, немає підстав і для повернення судового збору в разі закриття провадження у справі та її передачі за підсудністю іншому суду, в якому справа розглядається фактично. За висновком ВП ВС, закриття провадження у справі з направленням її для продовження розгляду судом належної юрисдикції не припиняє розгляду цієї справи. Судовий розгляд справи продовжується судом, до юрисдикції розгляду якого вона віднесена законом. У такому разі остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, здійснюватиме суд за результатами розгляду справи. Отже, подання позивачем заяви (у разі закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) про направлення справи за встановленою юрисдикцією унеможливлює повернення судового збору.

Консультативна рада Європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон.

У ході підготовчого судового засідання судом згідно норм п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України судом вивчається предмет спору та характер спірних правовідносин, позовних вимог та склад учасників судового процесу. Згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, закриваючи провадження у справі, суд виходить з того, що справа не підсудна суду цивільної юрисдикції відповідно до частини першої статті 20 Цивільного процесуального кодексу України та підлягає передачі за підсудністю до відповідного господарського суду.

12 серпня 2025 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_4 , від імені якої діє представник ОСОБА_1 .

Суд, зазначає, що відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідно до ч.2 ст.193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Отже, умовами пред`явлення зустрічного позову є взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів. Доцільним є сумісний розгляд, коли це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємовідносини сторін, виключити винесення взаємно суперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

Взаємний зв`язок первісного і зустрічного позову може виявлятись у тому, що зустрічна вимога виключає вимогу первісну, або обидва випливають з однієї підстави, або взаємний зв`язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем. Первісний і зустрічний позов можуть бути взаємозв`язаними і тоді, коли підстава зустрічного позову «паралізує» підставу первісного позову, а тому задоволення вимог відповідача виключає задоволення вимог позивача.

Таким чином, зі змісту ст.193 ЦПК України вбачається, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним відноситься до дискреційних повноважень суду, при цьому сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України судом встановлено належність первісного позову до господарської юрисдикції, цивільне провадження за позовною заявою підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

У постанові від 20.03.2019 у справі № 910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Верховний Суд у постанові від 27.01.2021 у справі № 908/1688/20 зазначив, що зустрічний позов має на меті захист від первісного позову або залік, або спростування його частково чи повністю, або розгляд в одному провадженні хоча й різних, але взаємопов`язаних вимог.

Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін.

Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому:

а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах;

б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін;

в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом за умови не лише їх взаємопов`язаності, а й доцільності їх спільного розгляду. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 910/2987/18 та постановах Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 910/3310/21, від 12.05.2022 у справі № 910/7951/21, від 17.05.2021 у справі № 910/18778/20.

Водночас Верховний Суд констатує, що право відповідача подати до позивача зустрічний позов для його спільного розгляду з первісним позовом не є абсолютним. Таке право може бути реалізоване за умови дотримання загальних правил подання позовів, а також правил пред`явлення зустрічних позовів, установлених процесуальним законодавством (п. 45 Постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 925/1281/23 від 20 травня 2024 року).

Суд зазначає, що оскільки первісна позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і провадження закривається, зустрічна позовна заява не підлягає прийняттю в межах цього провадження.

Якщо провадження у справі закрито за ч. 1 ст. 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства), судовий процес фактично завершено і немає контексту для розгляду зустрічного позову. Зустрічний позов подається до суду за первісним позовом, після закриття провадження суд не має повноважень розглядати первісний і зустрічний позови, що не належать до його юрисдикції.

У ході підготовчого судового засідання представниця відповідачки Прилуцька Н.М. заявила клопотання про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду.

Господарський суд Миколаївської області є місцевим господарським судом. Повноваження місцевого суду встановлені у ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII. Місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 20, 255 ЦПК України, ст. ст. 1,20,50,55 ГК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представниця ОСОБА_1 , про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів оренди закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Суд роз`яснює позивачеві ОСОБА_3 , що справа належить до юрисдикції Господарського суду Миколаївської області.

Суд роз`яснює позивачеві, що за її заявою в порядку письмового провадження може постановити ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи. Судовий розгляд справи продовжується судом, до юрисдикції розгляду якого вона віднесена законом. У такому разі остаточний розподіл судових витрат, зокрема й відшкодування стороні, на користь якої буде прийняте рішення по суті спору, здійснюватиме суд за результатами розгляду справи.

Суд роз`яснює позивачеві, що у разі закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у випадку, коли сторона не звернулася із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією в межах строку, визначеного ЦПК України, за її заявою можна повернути судовий збір з державного бюджету.

Клопотання ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представниця ОСОБА_1 , про залишення без розгляду зустрічної позовної заяви задовольнити. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представниця ОСОБА_1 , в межах цивільного провадження № 2/473/1682/2025 за клопотанням ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М. С. Булкат