Справа № 487/4614/25
Провадження № 2/487/2566/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді А.А. Лагоди

секретаря К.Е. Мамчур

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості: за кредитним договором №0 від 18.01.2022 на підставі договору факторингу №271 від 17.04.2024 станом на 17.04.2024 в розмірі 56694,85грн. в т.ч. 1100,00грн. борг з комісії.

В позовній заяві зазначено, що 18.01.2022 між відповідачем та АТ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути зі сплатою відсотків за користування кредитом, інших платежів. 17.04.2024 між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 271, за яким АТ «Укрсиббанк» відступає ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» за плату належній йому права вимоги за реєстром боржників в т.ч. щодо відповідача. Проте, відповідач порушив умови договору і тому має заборгованість, яку до теперішнього часу добровільно не сплатив. Позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача вищевказаний розмір заборгованості за договором позики.

Ухвалою суду від 08.07.2025 відкрито спрощене провадження по справі.

22.08.2025 до суду від адвоката Зотікова С.Є. який діє від імені ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача заперечує проти задоволення позову з огляду на те, що 18.02.2022 відповідач сплатила 3950,00грн. за кредитним договором які погасила перший платіж в сумі 2432,00грн. та 1568,00грн. на наступний платіж. З огляду на військову агресію відповідач не змогла повернути банку кошти. Після завершення строку кредиту 18.03.2024 нараховані 50,00 грн. комісії. На день укладення договору факторингу в період з 11.08.2022 по 05.09.2024 відповідач мала статус ВПО про що повідомила банк 22.08.2025, а тому в силу п.5.14, 5.15 договору право вимоги позивача вважається таким, що не було відступлено позивачу. Позивач разом із позовом не надав суду Акт приймання-передачі Права Вимоги, що мав бути складений як Додаток № 2 до цього Договору, тобто не підтвердив доказами, що право вимоги до відповідача за кредитним договором дійсно перейшло до нього. Також заперечує про розмір витрат на правову допомогу та вважає справедливим суму 3000,00 грн. відповідач поніс 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу, має на утриманні трьох дітей батько яких не сплачує аліменти.

03.09.2025 до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення. В поясненнях представник позивача зазначає, що між первісним кредитором та позивачем 17.04.2024 укладено договір факторингу №271 за яким позивачу було відступлено право вимоги в т.ч. за договором № 0 від 18.01.2022, що підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги від 17.04.2024. Також ст.516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним договором або законом.

В судове засідання представник позивача ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» не з`явився, до суду надано клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач та його представник в призначене судове засідання не з`явились, про час та дату судового засідання повідомлено належними чином, про причини неявки суду не повідомлено, проте представник відповідача направив до суду відзив на позовну заяву та просив розглянути справу без його участі.

Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 18.01.2022 між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 59544,85 грн. на строк 30 днів під 55,0 % річних за кожен день користування кредитом, що підтверджується випискою за кредитним договором.

Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, однак позичальник взяті на себе за кредитним договором зобов`язання належним чином не виконав, що призвело до утворення заборгованості.

В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачем свої зобов`язання не виконано, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та в строки, у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 17.04.2024 виникла заборгованість у розмірі 56694,85грн.

Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 516 ЦК України передбачає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора (ч.1 ст.518 ЦК України).

Судом встановлено, що 17.04.2024 між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» укладено договір факторингу № 271.

За умовами цього договору право власності на права вимоги вважається таким, що перейшло від клієнта фактору, та право вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав вимоги у фактора виникає з моменту підписання акту приймання-передачі права вимоги.

17.04.2024 АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» підписали акт приймання-передачі прав вимоги в рамках договору факторингу №271 від 17.04.2024.

Обсяг переданих прав вимоги позивачу по договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.01.2022 підтверджується реєстром боржників №б/н від 17.04.2024 та складає 56694,85грн. в т.ч. борг за тілом кредиту 55594,85грн., борг за комісією 1100,00грн.

Разом з тим, відповідно до п. 5.14. договору факторингу, клієнт підтверджує, що на дату

відступлення прав вимоги він не володіє інформацією що боржники, права вимоги до яких відступаються, належать до категорії внутрішньо переміщених осіб (ВПО) та не отримував документів, які засвідчують статус ВПО щодо жодного боржника. Кожна із сторін, у разі отримання від боржника після укладання цього договору інформації (разом з підтверджуючими документами) про те, що боржник на дату відступлення прав вимоги мав статус ВПО зобов`язана негайно (в день отримання такої інформації) повідомити про це іншу сторону шляхом направлення повідомлення засобами електронної пошти на електронну адресу, зазначену у розділі 13 цього договору або за іншою електронною адресою, про яку сторона письмово повідомила іншій стороні.

Сторони домовились, що у разі отримання такого повідомлення від боржника та підтвердження такого повідомлення відповідними документами, відступлення права вимоги такого боржника, що має статус ВПО, вважається таким, що не відбулося. При цьому сторони укладають додаткову угоду, яка передбачатиме, що в день її укладання право вимоги до боржника, що має статус ВПО, переходить до клієнта, який зобов`язується повернути фактору розмір суми фінансування щодо права вимоги такого боржника, до дорівнює сумі, зафіксованій в договорі по відступленому праву вимоги відповідного боржника. Фактор зобов`язується перерахувати банку всі отримані від боржника за час з дати укладання договору факторингу по дату укладання відповідної додаткової угоди платежі та надати в письмовій формі детальний щомісячний опис структури боргу боржника, що має статус ВПО, за період з дати укладання договору факторингу по дату укладання відповідної додаткової угоди. (п.5.15 договору факторингу).

Відповідно до п.5.16 договору факторингу, сторони дійшли згоди, що передбачені п.5.15 правові наслідки та зобов`язання сторін настають незалежно від укладання додаткової угоди до договору, про яку йдеться в п.5.15.

До відзиву на позовну заяву представником відповідача долучено відповідь управління соцзахисту населення в Приморському районі м. Одеси №3754/19-06 від 12.08.2025. В листі повідомляється, що ОСОБА_1 за ЄІБДВПО перебувала на обліку по Приморському районі м. Одеси з 11.08.2022 по 05.09.2024 за адресою у м. Одесі та 05.09.2024 самостійно через «Дію» автоматично знялась з обліку. Відповідач заявою повідомив як первісного кредитора так і позивача у справі щодо свого статусу ВПО та необхідністю вжиття ними заходів за умовами пп.5.14, 5.15 договору факторингу № 271.

В додаткових поясненнях сторона позивача зазначає положення ст.516 ЦК України, однак не спростував доводів відповідача про те, що відступлення права вимоги вважається таким, що не відбулося.

Суд погоджується з доводами відповідача щодо не набуття позивачем права вимоги з позиції п.5.14, 5.15, 5.16 договору факторингу №271 від 17.04.2024, оскільки відповідач на час укладання договору факторингу 17.04.2024 мала статус ВПО, тому таке відступлення права вимоги такого боржника, що має статус ВПО, вважається таким, що не відбулося, а тому в позові слід відмовити.

Питання про стягнення суми судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. З огляду на відмову в задоволенні позову витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок позивача.

Що стосується вимоги представника відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст. 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. представником відповідача надано: договір №11/08-25 про надання професійної правничої допомоги від 11.08.2025, укладений між відповідачем та адвокатом Зотіковим С.Є.; платіжну інструкцію від 14.08.2025.

Аналіз змісту наданих стороною відповідача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати гонорару адвоката за ведення в Заводському районному суді м. Миколаєва справи №487/4614/25 (до моменту винесення рішення) та платою за роботу адвоката. З метою представництва інтересів відповідача адвокатом було направлено позивачу та первісному кредитору заяву щодо реалізації положень пп.5.14, 5.15 договору факторингу №271, направлено адвокатський запит від 11.08.2025 та направлено до суду відзив на позовну заву з відповідними додатками.

Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

У розумінні положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 141 ЦПК України.

Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, при визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин даної справи, беручи до уваги, що дана справа не є унікальною та не потребувала значного часу для вивчення та підготовки процесуальних документів, досудових дій, суд вважає, що зазначені представником відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. є завищеними та не достатньо обґрунтованими.

З огляду на вищевикладене та на відмову в задоволенні позову, враховуючи складність даної справи, яка є типовою та нескладною, обсяг фактично виконаної адвокатом відповідача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності адвокатських витрат, критерії розумності їхнього розміру, суд дійшов висновку про те, що справедливим та співрозмірним є стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 7, 10, 12, 13, 18, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 280-289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт», , адреса: 04052, вул. Глибочицька, буд. 17-Б, оф.503, м. Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя А.А. Лагода