ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/4611/24 Номер провадження 22-ц/814/2223/25Головуючий у 1-й інстанції Дядечко І.І. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.,

за участю секретаря: Дороженка Р.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Єрмоленка Олександра Віталійовича на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , за участю третьої особи Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визначення часток майна, що є у спільній сумісній власності, припинення права спільної сумісної власності, виділення в натурі частин житлового будинку та визначення права користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до ОСОБА_6 , в якому просили:

припинити їх право спільної сумісної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ;

виділити їм в натурі 3/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями та визнати за ними право власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_2 , а саме: житловий будинок літ «А, А1, а,а1,а3,а4,а5» загальною площею 73,9 кв.м., що складається з наступних приміщень: кухня «1-1» площею 6,7 кв.м. (в прибудові літ. «а1»), коридор «1-2» площею 7,0 кв.м. (в прибудові літ «а», в прибудові літ «а1»), санвузол «1-3» площею 3,7 кв.м. (в прибудові літ «а1»), кімната «1-4» площею 12,8 кв.м. (в житловій прибудові літ. «А1») кімната «1-5» площею 12,7 кв.м. (в житловому будинку літ. «А»), кімната «1-6» площею 8,3 кв.м. (в житловому будинку літ. «А»), кімната «1-7» площею 22,7 кв.м. (в житловому будинку літ. «А»); по надвірним господарським будівлям та спорудам: погріб під сараєм літ « Бп», частину сараю літ «Б» літню кухню літ «В» літній душ літ «Ж» огорожу № 1, частину огорожі №2;

визначити їм із загального в індивідуальне право користування земельною ділянкою, без зміни цільового призначення, що знаходиться по АДРЕСА_2 , площею 399 кв.м відповідно до висновку експерта № 7/2-24 від 07 серпня 2024 року Додаток № 2 (на плані зазначено зеленим кольором);

визначити розмір часток у спільній сумісній власності та визнати за ними право власності по 3/20 частки (за кожним ) житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_2 .

Вимоги обґрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.10.1993 УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської Ради народних депутатів за № 1745/2 позивачі є власниками квартири АДРЕСА_3 .

Згідно рішення ХVIII сесії міської ради п`ятого скликання від 28.07.2009 «Про передачу з комунальної власності у приватну власність одноповерхових житлових будинків» надано згоду на передачу з комунальної власності у приватну власність одноповерхових житлових будинків відповідно до розміру часток власників квартир у праві власності на житлові будинки «... п.1.4 двоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 - власникам квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ; -власникам квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ».

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 19.09.2011 за позивачами визнано право спільної сумісної власності на самочинно збудовані: житлову прибудову літ «А1», літню кухню літ «В,Г», літній душ літ «Е,Ж», гараж з оглядовою ямою літ «Д,д», що знаходяться по АДРЕСА_4 .

Також виділено в користування позивачів земельну ділянку площею 410 кв.м. по АДРЕСА_4 , а у користування ОСОБА_7 , ОСОБА_6 земельну ділянку площею 409 кв.м. за цією ж адресою. Співвласниками 2/5 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_4 являються ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 співвласника ОСОБА_7 , спадщину за фактом проживання в квартирі прийняла його дружина ОСОБА_6 .

На даний час позивачі бажають виділити належну їм на праві власності частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в об`єкт самостійного користування (окремий об`єкт нерухомості) та визначити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_2 .

Крім того останні мають бажання у відповідності до ст.ст. 370, 372 ЦК України виділити свої частки, що є у спільній сумісній власності відповідно до проведеної експертизи від 07.08.2024 за № 7/2-24, де зазначено, що ідеальні частки співвласників в загальній площі двоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 розподіляються наступним чином: власникам квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 - 3/5 частки (73,9х100/130,3) кожному по 3/20 частки; власникам квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_6 , померлому ОСОБА_7 - 2/5.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про відсутність доказів щодо належності квартири АДРЕСА_6 відповідачу, відсутність спору між сторонами та намагання в судовому порядку обійти встановлений позасудовий порядок поділу об`єкта нерухомості та виділення його в окремий об`єкт, у в зв`язку з чим відмовив в задоволенні позову.

Також суд вказав про не залучення до участі в справі Кременчуцької міської ради в якості належного відповідача, оскільки заявлені вимоги стосуються її прав щодо земельної ділянки, яка належить територіальній громаді міста.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивачів адвокат Єрмоленко О.,В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказує, що суд не взяв до уваги заяву відповідача ОСОБА_6 про визнання позовних вимог та заяву третьої особи Кременчуцької міської ради про розгляд справи без їх участі.

Вважає, що відповідач прийняла спадщину після смерті чоловіка, оскільки проживала з ним на момент його смерті, а неотримання свідоцтва про право на спадщину не свідчить, що вона не є власником об`єкту нерухомості. Таким чином остання є належним відповідачем.

Звертає увагу, що згідно висновку експерта існує можливість для виділу належної позивачам нерухомості без здійснення переобладнання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням ЖКГ Кременчуцької міської Ради народних депутатів 08.10.1993, згідно з розпорядженням від 30.09.1993 №1745/2, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_7 .

Рішенням 18-ї сесії 5-го скликання Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28.07.2009 «Про передачу з комунальної у приватну власність одноповерхових будинків» надано згоду на передачу з комунальної у приватну власність одноповерхового житлового будинку, а саме двоквартирного будинку АДРЕСА_2 власникам квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та власникам квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Зобов`язано власників оформити право користування земельними ділянками для обслуговування житлових будинків у встановленому порядку та оформити право власності на відповідні частини житлових будинків згідно з частками власників, розрахованих у комунальному підприємстві «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», і видати свідоцтва про право власності замість раніше виданих правовстановлюючих документів за рахунок власників.

Згідно додатку №2 до вищезазначеного рішення, власниками квартири АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1993 №1745/2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , а власниками квартири АДРЕСА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.09.1993 №1715/2 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.05.2008 року ВКО №832903 є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Бажаючи виділити належну їм на праві власності частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в об`єкт самостійного користування (окремий об`єкт нерухомості) та визначити порядок користування земельною ділянкою, позивачі звернулися до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову суд зазначив про відсутність спору між сторонами та намагання в судовому порядку обійти позасудовий порядок здійснення поділу об`єкта нерухомості та виділення його в окремий об`єкт, у в зв`язку з чим відмовив в задоволенні позову.

Також суд вказав про відсутність доказів щодо належності квартири АДРЕСА_6 відповідачу, не залучення до участі в справі Кременчуцької міської ради та безпідставність вимог в частині визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки вказане питання було вирішено судовим рішенням у справі №2-1648/11 в 2011 році.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22), постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20).

Звертаючись до суду з позовом позивачі висловили своє бажання виділити належну їм на праві власності частину житлового будинку в об`єкт самостійного користування, не вказуючи при цьому в чому саме полягає порушення їх прав з боку відповідача та неможливість вирішення вказаного питання в позасудовому порядку.

Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до п. п. 6, 7 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 04.10.91 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Згідно частини 1 статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Статтею 367 ЦК України передбачено право співвласників поділити в натурі між ними майно, що перебуває в спільній частковій власності. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 6.6. та 6.8. Постанови Кабінету Міністрів України від 25грудня 2015 року №1127 «Про затвердження Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» учасники спільної часткової власності вправі укладати договори про визначення розміру часток, зміну розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу). Договори про виділ частки в натурі майна (поділ), право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються нотаріусом на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно, або на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акту на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Крім того, нотаріусу подається документ (акт, висновок, кадастровий план земельних ділянок, які будуть сформовані, ін.), виготовлений у порядку, встановленому законодавством, який містить інформацію про можливість формування (створення) нерухомого майна.

У випадку якщо між учасниками спільної власності виникають спори щодо виділу частки спільного майна в натурі, співвласник, який бажає такого виділу має право звернутись до суду з позовом про виділення в натурі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній власності.

Тобто, при виділенні частини будинку існує позасудовий порядок врегулювання цього питання між співвласниками, який в разі погодження посвідчується нотаріально, а в разі неможливості погодження питання вирішується в судовому порядку.

Позивачами не надано доказів неможливості виділення частини будинку в позасудовому порядку. При цьому останніми не заперечувалося визнання позову відповідачем ОСОБА_6 , що свідчить про відсутність цивільного спору між ним як учасниками спільної часткової власності.

При цьому, позивачем не надано доказів неможливості укладання між ним та відповідачем договорів про визначення розміру часток, їх зміну чи про виділення частки в натурі в окремий об`єкт нерухомості, як то перебачено вищевказаною Постоловою КМУ.

Крім того, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що зазначаючи ОСОБА_6 відповідачем по справі як власника іншої частини будинку, позивачами не було надано доказів щодо належності їй частини будинку.

Матеріалами справи доводиться, що згідно довідки КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 25.04.2024 за вих. № 61/2096, станом на 28.12.2012 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності, видане УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 08.10.1993, та частка складає 1/1. Право власності на відповідне нерухоме майно згідно з частками власників, розрахованих у КП «Кременчуцьке МБТІ», як було визначено Рішенням 18-ї сесії 5-го скликання Кременчуцької міської ради Полтавської області від 28.07.2009 «Про передачу з комунальної у приватну власність одноповерхових будинків», не оформлялося та нове свідоцтво про право власності замість раніше виданих правовстановлюючих документів позивачам не видавалась.

Співвласник квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З довідки, наданої Крюківською районною адміністрацією Кременчуцького району Полтавської області від 08.10.2024 за вих. №6911/01-27 вбачається, що інформація про зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_8 , станом на день смерті ОСОБА_7 відсутня, як і його реєстрація на території Крюківського району м. Кременчука.

Станом на час розгляду справи за адресою: АДРЕСА_8 зареєстровані: ОСОБА_9 , з 10.12.2005 року по теперішній час; ОСОБА_6 , з 22.11.1957 року по теперішній час; ОСОБА_10 , з 09.03.2023 року по теперішній час.

Після смерті ОСОБА_7 нотаріальною конторою спадкова справа щодо майна останнього не заводилась, що свідчить про не оформлення ОСОБА_6 своїх спадкових прав, а відтак інша частина будинку продовжує юридично бути зареєстрованою за померлим ОСОБА_7 .

Під час розгляду справи в місцевому суді так і не було встановлено власників квартири АДРЕСА_6 , що б підтверджувалося належними доказами.

Посилання позивачів, що відповідач ОСОБА_6 є єдиним власником квартири, оскільки прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_7 жодним чином не доведено, наявність чи відсутність інших спадкоємців, які мають право на отримання спадщини після смерті спадкодавця не встановлено.

Згідно ст.ст 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частина 6 ст. 81 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неможливість встановити належний суб`єктний склад власників квартири АДРЕСА_6 , є ще однією підставою для відмови в задоволенні позову, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Окрім заявлених вимог про виділення частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в об`єкт самостійного користування (окремий об`єкт нерухомості), позивачі просили визначити порядок користування прибудинковою земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_2 .

Разом з тим, як вбачається з рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 19.09.2011, яке набрало законної сили 30.09.2011, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 виділено в користування земельну ділянку площею 410 кв.м. по АДРЕСА_4 , що згідно додатку №2 до висновку дослідження №130-10 від 27.07.2010 зафарбовано синім кольором, а ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виділено в користування земельну ділянку площею 409 кв.м. по АДРЕСА_4 , що згідно додатку №2 до висновку дослідження №130-10від 27.07.2010 зафарбовано зеленим кольором.

Зважаючи на наявність рішення суду яким було визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_4 , який дотримується сторонами на даний час, необхідність в визначенні нового порядку користування земельною ділянкою недоведена.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо не залучення в якості відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови та належить до комунальної власності територіальної громади м. Кременчука, зважаючи на заявлену вимогу про виділення позивачам із загального в індивідуальне право користування земельну ділянку суд.

Відповідно до ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно п. п. 21,22 Постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 16.04.2004 "Про практику застосування судами земельного законодавства при вирішення цивільних справ" виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК (2768-14) бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з ч. 1 ст. 116, ст. 125 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Судом встановлено та не заперечувалося позивачами, що державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , не видавався, як і не реєструвалось їх право власності на неї, відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому останні хоча і є фактичними землекористувачами, однак не набули право власності на спірну земельну ділянку.

Нормами ч. 5 ст. 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить виключно до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зважаючи на вимогу позивачів щодо визначення із загального в індивідуальне право користування земельною ділянкою, яка перебуває у власності територіальної громади міста Кременчука, то зазначені позовні вимоги стосуються безпосередньо прав та інтересів Кременчуцької міської ради Кременчуцького району, яка залучена до участі в справі в якості третьої особи, а не в якості відповідача, що унеможливлює задоволення позову в цій частині, зважаючи на неналежний процесуальний статус останньої.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять посилань на обставини, які б свідчили про їх помилковість.

Посилання апелянта на визнання позову відповідачем, що є підставою для його задоволення відхиляються колегією суддів, оскільки суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Зважаючи на недотримання порядку вирішення спору позасудовим шляхом, що було встановлено місцевим судом, можливе порушення права, свобод чи інтересів інших осіб, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відхиляються колегією суддів і посилання, що відповідач ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_6 , які не доведені належними доказами.

Натомість з довідки Крюківської РА вбачається, що за адресою АДРЕСА_8 зареєстровані: ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , при цьому правовий статус двох останніх не встановлено, що в свою чергу може свідчити про порушення їх прав.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, як ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Єрмоленка Олександра Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко Г.Л. Карпушин