Провадження № 2/761/1547/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Тихій П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві, про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.02.2002 р. його було затримано працівниками Голосіївського РУ ГУМВС України у м.Києві за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України. Посилаючись на те, що працівниками ГУМВС України у м.Києві допущено неправомірну бездіяльність, яка полягала у незабезпеченні йому фізичної та моральної недоторканності після затримання, позивач вважає, що йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 400000,00 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не вбачається можливим, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.

Ухвалою від 15.11.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 27.01.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові та інших поданих ним заявах по суті справи.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених в поданих ними заявах по суті справи.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду від нього надійшли письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що останній проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 15.02.2002 р. позивача було затримано працівниками Голосіївського РУ ГУМВС України у м.Києві за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України, що підтверджується відповідним протоколом затримання, у якому до того ж позивач зазначив, що згоден з таким затриманням.

Позивач стверджує, що під час допитів працівниками міліції до нього застосовувалась фізична сила, наслідком чого стали отримані ним тілесні ушкодження, на підтвердження яких надано акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 1137 від 05.07.2023 р.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, зазначаючи відповідачами Головне управління Національної поліції у м.Києві та Міністерство внутрішніх справ України, наголошує на тому, що працівниками ГУМВС України у м.Києві, під контролем яких він перебував після затримання, допущено неправомірну бездіяльність, яка полягала у незабезпеченні йому фізичної та моральної недоторканності, а тому вважає, що саме з боку цих відповідачів порушені його права та заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 400000,00 грн

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» та Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», яким затверджений Дисциплінарний статут Національної поліції України.

Головне управління Національної поліції у м.Києві утворено постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ».

Судом встановлено, що Головне управління Національної поліції у м.Києві не є правонаступником ГУМВС України у м.Києві, оскільки відповідно до пункту 5 розділу ІХ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено втрату чинності Законом України «Про міліцію», та з 07.11.2015 р. міліція в Україні як державний орган виконавчої влади припинила своє існування.

Згідно з пунктом 7 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію» Кабінету Міністрів доручено забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією, законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що систему органів виконавчої влади складають міністерства України та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України (стаття 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» передбачено ліквідацію територіальних органів МВС, в тому числі й ГУМВС України у м.Києві.

Тобто, Кабінетом Міністрів України прийнято рішення не про реорганізацію, а про повну ліквідацію органів внутрішніх справ.

Процедура ліквідації юридичних осіб визначена положеннями ЦК України. Так, згідно положень частини першої статті 104 ЦК України, ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи за якої перестають існувати всі права та обов`язки без переходу прав та обов`язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб. Тобто це є припиненням усіх прав і обов`язків юридичної особи без визначення правонаступників. Лише при проведення реорганізації права та обов`язки юридичної особи переходять до правонаступників.

Згідно з частинами другої, третьої статті 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами, виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Так, ГУМВС України у м.Києві на цей час тільки перебуває в стані припинення, однак ще остаточно не припинено, про що є відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 22.10.2014 р. № 1118-р «Питання реформування органів внутрішніх справ України» було схвалено розроблену Міністерством внутрішніх справ Стратегію розвитку органів внутрішніх справ України та Концепцію першочергових заходів реформування системи Міністерства внутрішніх справ, основним завданням якої є оптимізація структури МВС. Згідно зі змістом вказаної концепції МВС України повинно мати таку структуру, щоб жодним чином не асоціюватися з «міністерством поліції», виконуючи при цьому роль цивільного та відкритого органу.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 р. № 878, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, ГУМВС України в м.Києві є самостійною юридичною особою, на цей час перебуває у стані припинення, а Головне управління Національної поліції у м.Києві не є його правонаступником, суд вважає, що Головне управління Національної поліції у м.Києві та Міністерство внутрішніх справ України не є належними відповідачами у даній справі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З врахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, при цьому сторона позивача клопотання про заміну неналежних відповідачів не заявляла та наголошувала на тому, що відповідачами мають бути саме Головне управління Національної поліції у м.Києві та Міністерство внутрішніх справ України.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що відповідачі Головне управління Національної поліції у м.Києві та Міністерство внутрішніх справ України, до яких заявлено вимоги, не є належними відповідачами, оскільки ними права позивача не порушувались, при цьому під час розгляду справи позивач не скористався своїм правом на заміну первісних відповідачів належним відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, беручи до уваги, що в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості, суд вважає, що відсутні підстави для застосуванню до вимог позивача позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Головного управління Національної поліції у м.Києві, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві, про відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: