ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 644/2754/24

провадження № 22-ц/818/2930/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року в складі судді Сітало А.К.

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, процентів та пені за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2020 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким відповідач взяв на підставі розписки гроші у сумі 30 000,00 грн. За умовами п. 5 договору позики позичальник зобов`язаний повернути кошти одним платежем у строк 22 липня 2020 року.

Зазначила, що починаючи з серпня 2020 року вона в усній формі неодноразово вимагала повернення боргу. 09 березня 2024 року на адресу відповідача надіслана вимога про повернення боргу та інших платежів за договором позики, однак її вимоги були проігноровані.

Вказала, що на підставі п.4 договору позики, згідно зі ст. 1048 ЦК України, за весь час користування позикою нараховуються відсотки щомісяця у розмірі 2 % від суми позики за весь час користування грошима. За період з квітня 2021 року по березень 2024 року сума відсотків становить 21600,00 грн.

На підставі п.6 договору позики, за порушення строків повернення позики встановлена пеня у розмірі 1 % за кожен день порушення строків. За період з 11 жовтня 2023 року по 09 квітня 2024 року пеня складає 54 600,00 грн.

Посилалася на те, що до теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим не виконав взяті на себе зобов`язання.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 30 000,00 грн, відсотки за користування позикою у сумі 21 600,00 грн, пеню (штрафну неустойку) у сумі 54 600,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відкриваючи провадження у справі у суду першої інстанції не було сумнівів щодо наявності у неї оригіналів письмових доказів, копії яких додані до позову. Вважала, що коли суд має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, має право витребувати за власною ініціативою докази. Зазначила, що оригінали договору позики та розписки від 22 червня 2020 року знаходяться у неї і можуть бути негайно направлені до суду на його вимогу.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог, оскільки позивачкою не надано оригіналів договору позики та розписки від 22 червня 2020 року.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що до суду першої інстанції надано копію договору позики від 22 червня 2020 року, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за умовами якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в обумовлений у договорі строк. Договір позики вважається укладеним з часу передання грошей. На підтвердження укладення договору позики надається розписка позичальника. За даним договором позикодавець передає, а позичальник приймає грошову суму у розмірі 30 000,00 грн. Позикодавець по даному договору отримує щомісячно 2% від суми займу, сплата процентів здійснюється одним платежем за весь час користування позикою під час повернення основної суми позики. Строк повернення позики 22 липня 2020 року. Позика вважається повернутою після передання позикодавцю грошей, або зарахування грошової суми на його банківський рахунок. У разі порушення строків повернення позики та відсотків за нею позичальнику встановлюється пеня (штрафна неустойка) у розмірі 1% за кожен день порушення строку платежу. У випадках, не передбачених даним договором, сторони керуються ст.ст.1046-1053 ЦК України (а.с.4).

Також надано копію розписки ОСОБА_3 , від 22 червня 2020 року, відповідно до якої ОСОБА_3 за договором позики від 22 червня 2020 року отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 30 000,00 грн та зобов`язався повернути суму позики та відсотки 22 липня 2020 року (а.с.5).

09 березня 2024 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 направила вимогу, в якій вимагала повернути позику в сумі 30 000,00 грн, нарахованих відсотків в сумі 25 800,00 грн, пені 109 500,00 грн, а всього 165 300,00 грн (а.с.6-7).

До суду першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву, в якій зазначив, що він жодних коштів від ОСОБА_1 не отримував (а.с.72).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року витребувано у ОСОБА_1 оригінали договору позики від 22 червня 2020 року та розписки від 22 червня 2020 року.

На виконання вимог вказаної ухвали суду 01 серпня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли оригінали договору позики від 22 червня 2020 року та розписки від 22 червня 2020 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до положень статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

До суду першої інстанції ОСОБА_1 надано копію договору позики від 22 червня 2020 року, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та копію розписки ОСОБА_3 , від 22 червня 2020 року, відповідно до яких ОСОБА_3 за договором позики від 22 червня 2020 року отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 30 000,00 грн та зобов`язався повернути суму позики та відсотки 22 липня 2020 року (а.с.5).

З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналів вказаних документів, зокрема за ініціативою суду.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

Колегія суддів зазначає, що лише при огляді оригіналу розписки можливо усунути сумніви щодо поданої копії зазначеної розписки, що уможливить встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В порушення вимог ст.95 ЦПК України, суд оригінали боргових документів у позивача не витребував і висновку про їх відсутність у позивача дійшов передчасно.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року витребувано у ОСОБА_1 оригінали договору позики від 22 червня 2020 року та розписки від 22 червня 2020 року.

На виконання вимог вказаної ухвали суду 01 серпня 2025 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли оригінали договору позики від 22 червня 2020 року та розписки від 22 червня 2020 року.

Встановивши, що 22 червня 2020 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 22 липня 2020 року, на підтвердження чого підписав договір позики від 22 червня 2020 року та написав відповідну розписку від 22 червня 2020 року, колегія суддів дійшла висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин та наявності у відповідача обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на безгрошовість договору позики від 22 червня 2020 року. Зазначив, що підписати такий договір його спонукала позивачка при оформленні з ним трудових відносин, при цьому жодних грошових коштів він не отримував.

Між тим, належних, допустимих та достовірних доказів безгрошовості позики відповідач не надав.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження № 61-4579св24).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19).

Отже, між учасниками спору виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується наданим ОСОБА_1 оригіналів договору позики та розписки, умови якої ОСОБА_3 не виконав.

Таким чином ОСОБА_3 як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики в повному обсязі не виконав, а тому наявні підстави для стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договором позики від 22 червня 2020 року в заявленому позивачем розмірі 30 000,00 грн.

Щодо відсотків за користування кредитними коштами колегія суддів виходить з наступного.

Так, сторони в договорі позики від 22 червня 2020 року погодили, що позикодавець по даному договору отримує щомісячно 2% від суми займу, сплата процентів здійснюється одним платежем за весь час користування позикою під час повернення основної суми позики. Тобто, сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.

Як вбачається з умов договору строк повернення позики 22 липня 2020 року.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просила стягнути нараховані проценти, які розраховані за період з квітня 2021 року по березень 2024 року в розмірі 21 600,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому законодавство визначає різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Отже, виходячи з того, що строк кредитування за договором позики від 22 червня 2020 року закінчився 22 липня 2020 року, тому з цього часу кредитор не мав підстав здійснювати нарахування відсотків передбачених умовами договору.

За таких обставин, оскільки строк кредитування за вказаним кредитним договором закінчено 22 липня 2020 року, а позивач почав нараховувати заборгованість за простроченими відсотками з квітня 2021 року по березень 2024 року, у позивача було відсутнє право нараховувати відсотки за користування кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких відсотків, нарахованих після 22 липня 2020 року, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Після цих дат права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 21 600,00 грн не має.

Щодо вимог про стягнення пені відповідно до п.6 договору позики, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи сторони погодили, що у разі порушення строків повернення позики та відсотків за нею позичальнику встановлюється пеня (штрафна неустойка) у розмірі 1% за кожен день порушення строку платежу.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Отже, на період дії в Україні воєнного стану законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 пеню в розмірі 1% за період з 11 жовтня 2023 року по 09 квітня 2024 року в розмірі 54 600,00 грн, тобто в період до введення в Україні воєнного стану.

Таким чином, колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за пенею в розмірі 54 600,00 грн не має.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково на 28,25%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 342,16 грн, та судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 525,59 грн, а всього 867,75 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, процентів та пені за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22 червня 2020 року в розмірі 30 000,00 грн.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 867,75 грн за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова