Головуючий у суді першої інстанції Н. В. Марфіна
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

22 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Київська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Євгена Васильовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Марфіної Н. В., в примішенні Дніпровського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до Київської міської ради, третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування позовних вимог заявлено, що згідно дубліката свідоцтва про право власності квартира АДРЕСА_1 належить позивачу та її батьку ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказує, що вона весь час постійно проживала зі своїм батьком у зазначеній квартирі, доглядала його та вела з ним спільне господарство. Інших спадкоємців у померлого немає, при цьому позивач не зверталась із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала, що прийняла спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем. Від спадщини свого батька вона не відмовлялась. Коли виявила у Реєстрі речових прав на нерухоме майно інформацію про те, що частина квартири досі зареєстрована за її померлим батьком, одразу звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою нотаріуса від 07.08.2024 позивачу було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю доказів прийняття спадщини.

Також позивач зазначила, що була впевнена у тому, що прийняла спадщину після смерті свого батька відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. За життя ОСОБА_2 володів частиною зазначеної вище квартири і проживав разом з позивачем та своєю онукою до самої смерті. Позивач володіє іншою частиною квартири і проживала у ній разом з батьком та своєю дочкою. Факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем підтверджується квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг за період 2017-2024, копією паспорта позивача, у якому міститься позначка про реєстрацію в квартирі з 16.11.1989, тим, що особовий рахунок відкрито на позивача, а також факт спільного її разом з батьком підтвердить онука померлого. Позивач, як спадкоємець за законом першої черги, вважала себе такою, що прийняла спадщину та не заявляла про відмову від неї.

З урахуванням викладеного позивач просила суд встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини та визнати за нею право власності на частину кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

РішеннямДніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Бойко Є. В. подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд помилково взяв до уваги як доказ довідку Київського геріатричного пансіонату, відповідно до якої ОСОБА_2 з 07.04.1940 по 13.08.2002 постійно проживав та був зареєстрований на дату своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: АДРЕСА_2 ), оскільки реєстрація місця проживання спадкодавця за іншою адресою не свідчить про те, що він з дочкою не вів спільного господарства та не проживав однією сім`єю.

Представник позивача вказав, що у відповідь на адвокатський запит Київський геріатричний пансіонат Департаменту соціальної та ветеранської політики повідомив, що основним завданням Пансіонату є забезпечення належних умов для проживання, соціально - побутового обслуговування, надання медичної допомоги громадянам похилого віку, ветеранам війни та особам інвалідністю, які потребують стороннього догляду і допомоги. Підопічні Пансіонату мають право вільного пересування за межі пансіонату протягом дня. Родичі підопічних мають право вільно відвідувати їх на території пансіонату. Тимчасове вибуття (лікування, відпустка тощо) підопічних відбувається за особистою заявою на термін не більше двох місяців на календарний рік. Таким чином, ОСОБА_2 мав право постійно покидати територію Пансіонату та йти до дому.

Суд взявши до уваги довідку, вказав, що свідчення єдиного свідка не може бути достатнім доказом проживання батька та дочки однією сім`єю.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не захистив права позивача та не взяв до уваги, що таким чином частка спірної квартири залишається нічийною, що позбавляє права в свою чергу і онучку, і правнучку реалізувати у майбутньому свої права на спадкування або вимушена буде продати свою частку квартири, що майже неможливо.

Представник позивача вказує на те, що оскільки відмова у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог була неочікуваною, тому він просить взяти до уваги наданий новий доказ - відповідь Київського геріатричного пансіонату, яку було отримано лише 14.07.2025.

Крім того представник позивача просить викликати у судове засіданні для допиту свідка ОСОБА_3 , який на час спірних правовідносин тісно спілкувався із померлим ОСОБА_2 та проживає у одному під`їзді із позивачкою, про що випадково стало відомо онучці померлого.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бойко Є. В. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити на підставі викладених доводів, взявши до уваги подані стороною позивача нові докази.

Київська міська рада про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, явку свого представника у судове засідання не забезпечила. У поданному до суду клопотанні Київська міська рада просила розгляд справи проводити без участі її представника, ухвалити у справі рішення згідно чинного законодавства. Судові витрати покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 28.04.2014 Відділом реєстрації смерті у м. Києві складено актовий запис №7488, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 13.05.2014.

ОСОБА_1 є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 07.08.2024 №0.

Відповідно до дубліката свідоцтва про право власності від 06.09.1993, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних долях по кожному.

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 23.09.2014, за даними бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району 06.09.1993.

Зміна прізвища позивача з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 07.08.2009, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Актовий запис №822 від 17.11.1992.

Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 згідно відмітки у паспорті громадянина України з 16.11.1989 є: АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки Київського геріатричного пансіонату Департаменту соціальної та ветеранської політики Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №145 від 12.04.2024, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 13.08.2002 постійно проживав та був зареєстрований на дату своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в Київському геріатричному пансіонаті за адресою: АДРЕСА_2 .

Із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса 07.08.2024.

Постановою державного нотаріуса Десятої київської державної нотаріальної контори від 07.08.2024 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька через пропущення шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини та відсутність доказів про фактичне її прийняття.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що постійно проживала з батьком, доглядала його та вела з ним спільне господарство, а тому із заявою про прийняття спадщини не зверталась, оскільки вважала, що прийняла спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем. Від спадщини свого батька вона не відмовлялась.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необгрунтованість заявлених позовнх вимог. Суд вважав, що підтримка родинних стосунків, проведення разом часу, періодичні відвідування спадкодавцем помешкання позивача, прийняття ним участі у вихованні онуки, відвідування позивачем власного батька в пансіонаті, не вказує на постійне проживання позивача зі спадкодавцем на час його смерті. При цьому покази єдиного свідка не можуть бути достатнім доказом постійного проживання позивача зі своїм батьком на час відкриття спадщини, тим більше, що відповідні покази стосуються періодичних приїздів спадкодавця до місця проживання позивача, періодичних відвідувань останньою свого батька в пансіонаті та характеристики відносин між батьком, дочкою та онукою, як гарних, тобто такі покази не підтверджують постійного проживання спадкоємця з спадкодавцем.

Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому відмовив у задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, оскільки така вимога є похідною і може бути задоволена лише у разі доведення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першастатті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт постійного її проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем- її батьком ОСОБА_2 .

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно зі статтями1216, 1218 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК Українипередбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першоїстатті 1221 ЦК Українимісцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

У справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент відкриття спадщини не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Положення частини третьої статті 1268 ЦК України вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц).

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем (постанова Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі № 295/15914/19).

Отже, частина третястатті 1268 ЦК Українивимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК Українивикладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК Українимає значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частиною першоюстатті 29 ЦК Українивизначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК Українине ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

У справі, яка переглядається судом встановлено, за ОСОБА_1 та її батьком ОСОБА_2 на праві власності зареєстровано по частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 23.09.2014.

Позивач зареєстрована у вказаній квартирі з 16.11.1989, що підтверджується відміткою у її паспорті.

Однак, згідно наявних у матеріалах справи доказів, зокрема довідки Київського геріатричного пансіонату Департаменту соціальної та ветеранської політики Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №145 від 12.04.2024, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 13.08.2002 постійно проживав та був зареєстрований на дату своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в Київському геріатричному пансіонаті за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач, пред`являючи позов, вказувала, що постійно проживала з батьком, а також на час його смерті. За життя доглядала його, відвідувала у пансіонаті, підтримувала родинні стосунки, вела з ним спільне господарство. У свою чергу, він також відвідував їх з онукою, брав участь у її вихованні разом з позивачем.

Представником позивача до апеляційної скарги додано відповідь від 14.07.2025 3 061/025-442 Київського геріатричного пансіонату Департаменту соціальної та ветеранської політики Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), яку він просить приєднати до матеріалів справи та урахувати при перегляді справи апеляційним судом.

Так, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ураховуючи ту обставину, що відповідь Київського геріатричного пансіонату Департаменту соціальної та ветеранської політики Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), отримана представником позивача 14.07.2025, подана до суду апеляційної інстанції на спростування мотивів відмови суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 , колегія суддів долучила такий доказ до матеріалів спави та надає йому оцінку.

Колегія суддів вважає, що із наданої преставником позивача відповіді, вбачається, що ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований у Київському геріатричному пансіонаті, мав можливість вільно пересуватися поза його межами, спілкуватися із родичами, друзями тощо. Також була відсутня заборона на відвідування родичами та друзями проживаючого у пансіонаті ОСОБА_2 .

Разом з тим, доводи сторони позивача про те, що перебуваючи у Київському геріатричному пансіонаті за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 міг безперешкодно пересуватися за межі пансіонату, та проживав постійно разом з дочкою та онукою у спірній квартирі, а у пансіонаті лише фактично ночував колегія суддів оцінює критично, оскільки таких відмомостей у наданій адвокату відповіді не зазначено. Вказане є лише припущенням, що не підтверджене достатніми доказами, та не спростовуює висновки суду першої інстанції, оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції, підтримання родинних стосунків, проведення разом часу, періодичні відвідування спадкодавцем місця проживання позивача, прийняття спадкодавцем участі у вихованні онуки, відвідування позивачем власного батька в пансіонаті, не вказує на постійне проживання позивача зі спадкодавцем на час смерті останнього.

У частині третійстатті 12 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першоюстатті 76 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другоїстатті 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, згідно матерілалів справи на підтвердження постійного проживання разом зі спадкодавцем на час його смерті ОСОБА_1 надала суду докази сплати комунальних послуг за часткою спадкової квартири, які стосуються періоду вже після смерті спадкодавця, а квитанцій про сплату комунальних витрат в період до смерті ОСОБА_2 суду не надано.

При цьому посилаючись на те, що позивач постійно проживала з батьком, доглядала його та вела з ним спільне господарство, ОСОБА_1 доказів на підтвердження таких обставин суду не надала.

Зокрема, вказуючи на постійне проживання разом з батьком та здійснення за ним догляду, ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження здійснення саме нею поховання батька, а свідоцтво про смерть батька позивачки було видано їй 13 травня 2014 року вже повторно, тобто свідоцтво про смерть видавалось повторно через два тижня після смерті ОСОБА_2 , що може підтверджувати факт отримання первісного свідоцтва про смерть Пансіонатом , на утриманні якого перебував батько позивачки.

Саме лише твердження про підтримання родинних стосунків, проведення разом часу, періодичні відвідування спадкодавцем місця проживання позивача та його онуки, прийняття ним участі у вихованні онуки, відвідування позивачем власного батька в пансіонаті, не вказує на постійне проживання позивача зі спадкодавцем на час смерті останнього.

Також судом у справі було допитано свідка ОСОБА_8 , яка є дочкою позивача та онукою померлого, яка підтвердила факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем на час його смерті.

Частиною першоюстатті 89 ЦПК Українивизначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак, за показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Схожі за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20 (провадження № 61-13965св21) та від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.

Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач дійсно проживала на час відкриття спадщини зі спадкодавцем матеріали справи не містять.

Ураховуючи відсутність будь - яких інших належних або допустимих доказів на підтвердження цього факту, покази єдиного свідка, яка є онукою померлого, а отже заінтересованою особою, не можуть слугувати беззаперечним та достатнім доказом постійного проживання позивача зі своїм батьком на час відкриття спадщини, Такі покази свідка стосуються періодичних приїздів спадкодавця до місця проживання позивача, періодичних відвідувань позивачем свого батька в пансіонаті та характеристики відносин між батьком, дочкою та онукою, як гарних, тобто такі покази не підтверджують постійного проживання спадкоємця з спадкодавцем на час смерті останнього.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки на час смерті її батька вона проживала разом із дочкою у спірній квартирі, а ОСОБА_2 проживав та був зареєстрований у Київському геріатричному пансіонаті за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується у своїй сукупності та взаємозв`язкуналежними і допустимими доказами, які не спростовані стороною позивача.

Вказані обставини ОСОБА_1 та її представником не спростовано і доказів того, що позивач фактично проживала разом із спадкодавцем на час його смерті, позивач суду не надала.

Отже, суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, оскільки така вимога є похідною і може бути задоволена лише у разі доведення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, чого позивачем зроблено не було.

Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції під час перегляду обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не надала переконливих доказів, які б однозначно свідчили про постійне спільне проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

Всупереч положенням частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала доказів та не довела факт проживання її разом з батьком у спірній квартирі, а тому вона помилково вважала себе такою, що прийняла спадщину відповідно до частини третьої статі 1268 ЦК України.

Посилання представника позивача на те, що відмовивши у задоволенні позову суд порушив права ОСОБА_1 на спадщину колегія суддів оцінює критично, оскліьки ОСОБА_1 була обізнана про те, що її батько фактично постійно проживає у пансіонаті, а не у квартирі з нею та онукою, про що зазначено ОСОБА_1 у позовній заяві. При цьому після смерті свого батька ОСОБА_1 не скористалася своїм правом, вона не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька у визначений законом строк.

Колегія суддів зауважує, що у ОСОБА_1 , як у спадкоємця, перешкод для подання заяви не було, проте вона не скористалася правом на прийняття спадщини, помилково вважаючи себе такою, що фактично її прийняла.

Доводи апеляцйної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі представника позивача, відсутні.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Загалом доводи апелційної скарги зводяться до власного тлумачення ОСОБА_1 та її представником Бойком Є. В. норм права та незгоди з ухваленими судовими рішеннями по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права та встановлено всі фактичні обставини справи й враховано доводи сторін.

Зроблені судом висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою.

У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, висновки суду першої інстанції по суті спору у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного стороною позивача судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду першої інсанції, викладеними у рішенні, що переглядається апеляційним судом.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу представника позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойка Євгена Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 листопада 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна