Справа № 214/7933/25
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

05 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

Суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Євтушенко О.І., дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою шляхом направлення через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», в якій просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_3 та зареєстрований 25.03.2021 у м. Києві, судові витрати покласти на неї.

За результатами автоматизованого розподілу на підставі протоколу матеріали позовної заяви передано у провадження судді Євтушенку О.І.

Ознайомившись із змістом та формою позовної заяви, судом встановлено, що вона подана без додержання вимог, викладених в ст.ст.175, 177 ЦПК України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

На порушення наведених вимог ОСОБА_1 до позовної заяви не долучено жодних доказів, які б давали можливість ідентифікувати особу її та відповідача, встановити факт їх проживання за межами України, укладення шлюбу, яким органом РАЦС шлюб було зареєстровано. Саме по собі посилання позивача, що на розгляді у суді вже перебувала цивільна справа за її позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (справа №214/7979/24), де усі необхідні документи наявні, не звільняє її від обов`язку надати докази при зверненні до суду безпосередньо з даним позовом. Суд акцентує увагу позивача, що чинним процесуальним законом не передбачено обов`язок суду збирати замість позивача докази або виготовляти їх копії з архівних матеріалів справи, що раніше перебували у провадженні суду. Надання позивачем таких вказівок суду розцінюватиметься як зловживання правами та явний прояв неповаги до суду, що може мати відповідні процесуальні наслідки.

Суд акцентує увагу позивача, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992. Відтак, в кожному випадку заявник при зверненні до суду із позовом (заявою) повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Дотримання вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження у цій справі та наявності у Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області повноважень для розгляду цієї справи з урахуванням вимог відносно предметної, інстанційної і територіальної юрисдикції (підсудності), суд виходить з такого.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 ЦПК України).

За визначенням п. 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичної особою.

Названий Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів (стаття 2 Закону).

Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу (стаття 55 Закону України «Про міжнародне приватне право»); особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 названого Закону).

Згідно з положеннями ст.ст.16, 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Отже, наведені законодавчі норми визначають право якої країни має застосовуватись під час вирішення питань, зокрема, про розірвання шлюбу, але не вирішують питань щодо предметної, інстанційної і територіальної юрисдикції (підсудності), які визначаються нормами процесуального законодавства.

При ознайомленні зі змістом позову, встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрованого місця проживання в Україні не має (відповідь №1680118 від 19.08.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру), фактично проживає у АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_5 є громадянином Федеративної Республіки Німеччина, проживає у м. Діссен АТВ, ІН ДЕР ГРУНД. Спільного місця проживання в Україні до моменту припинення шлюбно-сімейних стосунків подружжя не мало, але шлюб між ними був укладений на території України в місті Києві.

Відповідно до ст.29 ЦПК України, підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються судами за встановленими Законом правилами підсудності, а їх порушення - є ознакою незаконності рішення.

За встановлених обставин наявного спору між громадянкою України та громадянином Федеративної Республіки Німеччина, які обидва проживають за її межами, підсудність цієї справи має бути визначена відповідно до ст.29 ЦПК України суддею Верховного Суду за відповідним клопотанням позивача.

Разом з тим, позивачем не надано доказів, які б свідчили про її звернення з відповідним клопотанням до Верховного Суду щодо визначення підсудності ініційованого нею спору про розірвання шлюбу у справі №214/7933/25 саме Саксаганському районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, як і наявності такого рішення Верховного Суду загалом. Саме по собі визначення Верховним Судом підсудності цивільної справи №214/7979/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу у 2024 році не є достатнім, оскільки стосувалось лише тієї справи, провадження в якій наразі є завершеним.

Вищенаведені обставини не дозволяють суду правильно вирішити питання щодо територіальної юрисдикції (підсудності) розгляду цієї справи та перешкоджають відкриттю провадження у справі.

Суд зауважує, що недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, що в свою чергу є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (частина перша статті 378 ЦПК України).

Оскільки позовна заява не відповідає вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, то згідно з ч.1 ст.185 ЦПК України її необхідно залишити без руху та надати позивачеві строк для усунення виявлених недоліків, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення копії даної ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 19, 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без руху та надати позивачеві строк для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали, та приведення позовної заяви у відповідність до вимог ст.ст.175, 177 ЦПК України, який не може перевищувати 10 днів з дня вручення копії даної ухвали.

У разі невиконання ухвали суду позовна заява буде вважатися неподаною та буде повернена позивачеві з долученими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає.

Суддя О.І. Євтушенко