П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 серпня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Голубєвої Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2022 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бухтоярова Оксана Василівна, на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2022 року, ухвалені головуючим суддею Придачуком О.А., в справі за позовом ОСОБА_1 до регіонального відділення Фонду державного майна України в Закарпатській області, Ужгородської міської ради, ПП «Граніт-3000», Товариства з додатковою відповідальністю «Ужгородхліб» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до регіонального відділення Фонду державного майна України в Закарпатській області, Ужгородської міської ради, ПП «Граніт-3000», ТОВ «Ужгородхліб» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано тим, що з починаючи з 27.05.1985 по теперішній час вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка їй була виділена відповідно до виписки з протоколу № 17 засідання профкому Ужгородського хлібокомбінату від 27.05.1985 та у якій на підставі листа Закарпатського виробничо-торгового об`єднання хлібопекарської промисловості від 02.02.1996 № 35 її, як працівницю підприємства, було прописано з 12.12.1997. Жодних договорів, в т.ч найму, попереднім власником їй не видавалося, не видавався також ордер на вселення.

Спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 перебувала на балансі Ужгородського хлібокомбінату, після чого відбулася приватизація, під час якої гуртожиток по АДРЕСА_3 був включений до статутного капіталу ВАТ «Ужгородхліб», однак, останнім не оформлено свідоцтво про право власності, відповідно ТДВ «Ужгородхліб» не стало власником гуртожитку по АДРЕСА_3 , яким був його попередник - Державне підприємство «Ужгородський хлібокомбінат», тому позивачці не відомий власник гуртожитку у якому вона проживає. На даний час, зазначений будинок, як і квартира АДРЕСА_4 в цьому будинку, не перебуває ані у комунальній, ані у приватній власності, ані у державній власності.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 11.07.2008 № 278 вирішено видати свідоцтва про право власності відкритому акціонерному товариству «Ужгородхліб» на будівлі літ. А,Б,Б', В,Г,Д, К,Л,М,1-1,0, П, Р,Ф,У,Т,Щ,С-1,С-41, а приміщення які значаться літерами Х,Х1 (гуртожиток) за даними технічної інвентаризації будівлі на АДРЕСА_3 , не були включені в дане рішення та свідоцтво.

Крім того, листом від 08.08.2016 № 01 ТДВ «Ужгородхліб» повідомив, що в архівних документах ТДВ «Ужгородхліб» відсутні документи, на які посилався її адвокат, а саме: договір найму чи ордер на її проживання в квартирі АДРЕСА_1 , та зазначило, що ТДВ «»Ужгородхліб» не має в розпорядженні жодного документа на підставі якого ОСОБА_1 була вселена в дану квартиру. Також даним листом відповідач повідомив, що ТДВ «Ужгородхліб» не обліковує на балансі квартиру АДРЕСА_1 . Тобто, як вважає ОСОБА_1 , житлове приміщення, яке на момент приватизації було гуртожитком по АДРЕСА_3 не було передано у приватну власність ВАТ «Ужгородхліб», отже повинно було залишитися в управлінні власника РВ ФДМУ по Закарпатській області, оскільки було відсутнє у правовстановлюючому документі ВАТ «Ужгородхліб» - рішенні виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 11.07.2008 № 278 та виданому на його виконання свідоцтві про право власності.

Зважаючи на зазначене, в квартиру АДРЕСА_4 позивач вселилася на підставі виписки з протоколу засідання профкому Ужгородського хлібокомбінату в 1985, але без ордеру, без укладення будь-якого договору. З того часу добросовісно володіла цим майном, сплачувала комунальні платежі, здійснювала поточні ремонти.

Таким чином враховуючи, що позивач є добросовісним володільцем квартири АДРЕСА_1 , оскільки, вселилася до неї на підставі протоколу № 17 засідання профкому Ужгородського хлібокомбінату від 27.05.1985, як працівник хлібокомбінату, продовжує відкрито, безперервно володіти зазначеною квартирою з 2001 року не приховуючи факту знаходження зазначеного майна у неї, добросовісно сплачуючи комунальні платежі та за власні кошти проводячи ремонт та реконструкцію квартири, власник даної будівлі невідомий, позивач вважає, що у неї наявні всі обставини в сукупності, зазначені у ч.1 ст. 344 ЦК України, що надає їй можливість скористатися своїм конституційним правом на житло, а саме, визнання права власності за набувальною давністю на вищезазначену квартиру.

З врахуванням вищенаведеного ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 37, 5 кв. м., житловою площею 27, 2 кв.м, за набувальною давністю.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування скарги вказує, що станом на 2022 рік, вона понад 37 років володіє добросовісно, відкрито та безперервно користується квартирою за адресою АДРЕСА_2 , сплачує комунальні платежі, утримує майно, проводить поточні ремонти (висновком №120 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 308/11805/16-ц від 11.12.2017 підтверджується, що приміщення АДРЕСА_1 є житловим і перепланованим під окрему квартиру - а/с 133-142).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд взяв до уваги нову практику Верховного Суду 2019-2020 років, яка трактує поняття добросовісності (постанова ВП ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (аналогічний висновок також, як вказав суд, міститься у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц); постанови ВС від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 та від 14.06.2021р. по справі №554/5966/18) та прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі у зв`язку із недоведеністю сукупності обставин зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК, зокрема, у зв`язку із недоведеності добросовісності набуття спірного майна.

Однак, апелянт вважає такий висновок неправильним, оскільки, спірне житло було надано їй у зв`язку з її роботою в Закарпатському виробничому об`єднанні хлібопекарської промисловості (яке було перетворено у ВАТ "Ужгородхліб") з 21.08.1979 по 10.11.2008. Також, на даній роботі її було постановлено на житловий облік, на якому вона знаходилася станом на час надання їй спірного житла. Документи про право власності на житло при вселенні її ніхто не пред`являв. Весь цей час ОСОБА_1 добросовісно, відкрито і безперервно володіла майном і ніхто до неї ніяких претензій щодо нього не пред`являв. По теперішній час в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власник майна, яким вона володіє відсутній. Свідоцтва про право власності на нерухоме майно яким вона володіє ТзДВ "Ужгородхліб" немає.

У судовому засіданні під час дослідження інвентаризаційної справи вдалося ідентифікувати майно за адресою АДРЕСА_5 .

Зазначає, що їй не було відомо, що вона володіє чужим майном, мінімум як з 18.07.2008, адже у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 18.07.2008, що було видане ВАТ "Ужгородхліб"(правонаступником якого є ТзДВ "Ужгородхліб"), не вказана будівля (гуртожиток) літери Х,Х1 за адресою АДРЕСА_3 , а це на час винесення судом рішення складає не повні 14 років, тобто більше 10, а тому вважає, що її позов підлягав задоволенню.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2022 року заяву представника ПП «Граніт-3000» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного підприємства «Граніт» - 3000» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 250,00 грн.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бухтоярова О.В., подала апеляційну скарну на додаткове рішення, в якій просить скасувати вказане рішення суду та відмовити в задоволенні заяви представника ПП «Граніт-3000» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Ціна заявленого ОСОБА_1 позову становить 44 896 грн. Позивачка була присутня на всіх судових засіданнях і майно, що є предметом спору прав ПП "Граніт-3000" не порушує.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вважає, що витрати понесені ПП "Граніт-3000" в сумі 10 250 грн не були неминучими та не потребували послуг професійної правничої допомоги протягом тривалого часу, так як ПП "Граніт-3000" було залучено до справи як особу, яка може мати відношення до спірного майна, але в процесі розгляду справи було встановлено, що все таки спірне майно ПП "Граніт-3000" не належить, отже прав ПП "Граніт-3000" не порушує. Отже, в ПП "Граніт-3000" не було необхідності ні в статусі третьої особи, ні в статусі відповідача користуватися професійною правничою допомогою. Таким чином, не було і необхідності подавати пояснення та додаткове пояснення, адже їх суть зводиться не до порушення прав ПП "Граніт-3000", а до того, що ніби ОСОБА_1 не довела добросовісність набуття спірного майна.

Щодо фінансового стану обох сторін, то ОСОБА_1 є пенсіонеркою, нерухомого майна в неї немає. Натомість, ПП "Граніт-3000" має розмір статутного капіталу 1 000 000.00 грн; відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2010 (а/с 103-104) є власником (придбав у ТОВ "Капітал ВВ") будівель за адресою АДРЕСА_3 : під літ.А, Б,Б1,В,Г,Д- будівля х/з №2, літ.К,Л,М,Н,0,П,Р-будівля центрального складу. літ.Ф,У-механічна майстерня, літ.Т- мішкотруска, літ.Щ-прохідна будка, літ.С-І- підвал схову ПММ, літ.С-П-підвал, для зберігання сировини, 3-5 - огорожа, І-ІІ - вимошення):

Оскільки, ПП "Граніт-3000" відзив не подавався, то відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які останній поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а стягувати 10 250 грн підстав немає, так як такі були заявлені в статусі третьої особи і цей статус ПП "Граніт-3000" втратило 20.04.2021 після їх залучення як відповідача, який мав подати відзив з відображенням попереднього орієнтованого розрахунку судових витрат. Однак, вищевказане судом першої інстанції до уваги взято не було.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційних скарг, приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що позивачка починаючи з 27 травня 1985 року, на підставі рішення профкому Ужгородського хлібокомбінату проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується випискою з протоколу №17 засідання профкому Ужгородського хлібокомбінату від 27.05.1985.

Згідно листа від 02.02.1996 № 35, адміністрація, профком Ужгородського хлібокомбінату Закарпатського виробничо-торгового об`єднання хлібопекарної промисловості просила прописати ОСОБА_1 постійно за адресою: АДРЕСА_3 , та як убачається з відмітки паспорті, ОСОБА_1 з 12.12.1997 прописана за адресою: АДРЕСА_2 , постійно.

Отже, ОСОБА_1 була поселена у квартиру АДРЕСА_1 за волею власника.

Станом на дату розгляду справи позивачка понад 37 років володіє та відкрито користуюсь даним нерухомим майном, сплачує комунальні платежі та робить поточні ремонти, що підтверджується, наявною у матеріалах справи довідкою ВАТ «Ужгородхліб» від 28.11.2008 № 453.

Згідно висновку №120 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №308/11805/16-ц складеного 11.12.2017 встановлено наступне: 1) приміщення АДРЕСА_1 є житловим і перепланованим під окрему квартиру, що додатково підтверджується наявними кресленнями технічного паспорту. На момент проведення приватизації ДП «Ужгородхліб» являлось частиною гуртожитку.; 2) приміщення АДРЕСА_1 , займане гр. ОСОБА_1 , вимогам ДБН, як квартира частково відповідає, а саме, переліку приміщень відповідає повністю, вимогам ДБН, щодо мінімальних площ і необхідних мінімальних лінійних розмірів приміщень частково не відповідає. 3) приміщення № 3, по АДРЕСА_3 , займане гр. ОСОБА_1 , відповідно до вимог ДБН як однокімнатної квартири переобладнати технічно можливо.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За нормою ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 Цивільного кодексу України).

Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 Цивільного кодексу України).

Враховуючи положення ст.ст. 335 та 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто, на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Таким чином, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/17274/17. Так, у своїй постанові від 14.05.2019 у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

В той же час, у межах даної справи позивачці на момент заволодіння майном (у 1985 р.) було добре відомо про наявність власника відповідних приміщень (спірне приміщення було у державній власності і перебувало на балансі Ужгородського хлібокомбінату), і, відповідно, вона не могла вважати, що отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. А це в свою чергу виключає таку підставу для набуття права власності на майно за набувальною давністю у відповідності до ст.344 ЦК України, як добросовісність.

При цьому, відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття позивачем права власності на спірне приміщення за правилами ст.344 ЦК.

Суд першої інстанції вірно вважав, що позивачка не довела, що квартира АДРЕСА_1 не має власника, оскільки будівля у якій розміщене спірне приміщення перейшло до статутного капіталу ВАТ «Ужгородхліб», правонаступником якого є ТзДВ «Ужгородхліб».

Згідно листа РВ Фонду державного майна України по Закарпатській області від 13.03.2018 р. №18-11-00681 слідує, що згідно Плану приватизації Ужгородського хлібокомбінату, затвердженого наказом РВ ФДМУ по Закарпатській області від 24.06.1997 №3/263, визначено перелік об`єктів державного житлового фонду, які не включено до статутного фонду (розділ III Плану), відповідно всі інші об`єкти житлового фонду, які перебували на балансі підприємства на дату оцінки, в т.ч. гуртожиток по АДРЕСА_3 , увійшли до статутного капіталу ВАТ «Ужгородхліб» під час приватизації. Крім того, у листі вказано, що внаслідок приватизації ВАТ «Ужгородхліб» на балансі підприємства залишились два житлові будинки державної власності в м. Ужгороді по вул. Жемайте, 14 та по АДРЕСА_6 , які не увійшли до статутного капіталу ВАТ та обліковувались в Реєстрі державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств під час приватизації, але знаходились на їх балансі.

Наказом РВ ФДМУ по Закарпатській області від 24.06.1997 № 3/264 було створено ВАТ „Ужгородхліб шляхом перетворення структурного підрозділу Закарпатського виробничо-торгівельного об`єднання хлібопекарської промисловості „Закарпатхлібторг у відкрите акціонерне товариство, а також затверджено статут ВАТ „Ужгородхліб.

Пунктом 3.3 статуту ВАТ „Ужгородхліб (зареєстрованого розпорядженням голови Ужгородської міської ради від 27.06.1997) визначено, що товариство є правонаступником Ужгородського хлібокомбінату підрозділу ДП Закарпатського виробничо-торгового об`єднання хлібопекарської промисловості „Закарпатхлібторг.

При цьому, ТзДВ "Ужгородхліб", є правонаступником ВАТ „Ужгородхліб, що підтверджується наявним у матеріалах справи статутом ТзДВ "Ужгородхліб" (зареєстрованого державним реєстратором 16.06.2011 та витягом з ЄДР щодо ТзДВ "Ужгородхліб" від 28.03.2013).

А тому в результаті приватизації Ужгородського хлібокомбінату підрозділу ДП Закарпатського виробничо-торгового об`єднання хлібопекарської промисловості „Закарпатхлібторг будівля за адресою м. Ужгород, вул. Бічна, будинок 5 була включена до статутного фонду ВАТ „Ужгородхліб правонаступником якого є ТДВ "Ужгородхліб".

Відповідно до приватизаційних матеріалів Ужгородського хлібокомбінату підрозділу ДП Закарпатського виробничо-торгового об`єднання хлібопекарської промисловості „Закарпатхлібторг та в силу вимог ч. 1. ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» та ч. 5. ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного майна», будівля за адресою АДРЕСА_3 увійшла до складу статутного капіталу ТДВ "Ужгородхліб", і є його власністю.

Вказане підтверджується і наявною в матеріалах справи інвентаризаційною справою №9012, згідно якої до переліку будівель за адресою АДРЕСА_3 , які перебувають в користуванні ВАТ «Ужгородхліб», входить і гуртожиток позначений на плані будівель літерами Х,Х1.

При цьому та обставина, що у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 18.07.2008, видане ВАТ «Ужгородхліб» (правонаступником якого є ТзДВ «Ужгородхліб»), не вказана будівля (гуртожиток) літери Х,Х1 за адресою АДРЕСА_3 , не позбавляє ТзДВ «Ужгородхліб» права власності на відповідні приміщення і не перешкоджає провести реєстрацію вказаного майна за товариством як правонаступником ВАТ «Ужгородхліб», адже дане майно перебуває в статутному фонді.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за набувальною давністю, оскільки позивач достеменно знала що вказана квартира належить ТзДВ «Ужгородхліб» та їй відомий порядок набуття права власності на квартиру. А відтак, відсутні правові підстави для набуття права власності позивачкою на спірну квартиру за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до незгоди з висновком суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, то зазначене є підставою для залишення рішення суду без змін.

Щодо оскарження додаткового рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2022 року.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити не співмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі N 755/9215/15 (провадження N 14-382цс19) зазначено, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року в справі №757/29103/20 (провадження №61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Європейський суд з прав людини також підкреслює, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв: реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (справа «East/West Alliance Limited v. Ukraine» від 23.01.2014).

У підтвердження фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано: копію договору про надання правової допомоги від 01.11.2019, копію рахунку № 351 від 12.03.2020, копію акту виконаних робіт № 002016 від 30.05.2022 до договору № б/н від 01.11.2019, платіжне доручення № 1113 від 04.08.2020, що підтверджує оплату ПП «Граніт 3000» витрат за надання правової допомоги у справі № 308/11805/16 за рахунком № 351 від 12.03.2020 у розмірі 10 250,00 грн, детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат необхідних для надання правничої допомоги у справі № 308/11805/16, копія витягу із статуту АО «Греца і Партнери».

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з судом першої інстанції щодо задоволення всієї суми витрат на професійну правничу допомогу, оскільки судом не було враховано матеріального стану позивачки, яка є пенсіонеркою, а тому з урахуванням принципів пропорційності, розумності та обґрунтованості судових витрат, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу слід зменшити до 5 000,00 гривень.

Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 375, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2022 року, залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бухтоярова Оксана Василівна, задовольнити частково.

Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2022 року змінити стосовно розміру витрат на професійну правничу допомогу, шляхом зменшення такого до суми 5 000,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді