ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1276/25Головуючий по 1 інстанції
Номер провадження 22-ц/821/1277/25 Справа №699/1237/24 Категорія: 301040000 Літвінова Г. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретар Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Біланенко Віктор Миколайович;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Гуменюк Іван Юрійович;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3

особа, що подала апеляційну скаргу: представник позивача адвокат Біланенко Віктор Миколайович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Біланенка Віктора Миколайовича на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05 травня 2025 року та на ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

30.07.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали письмовий договір про позику грошей у розмірі 8 000 євро, що на час укладення договору становило 250 000 грн. Відповідно до договору позики ОСОБА_3 мав повернути борг до 10 квітня 2024 року. Також договором було передбачено, що в разі неспроможності позичальника повернути суму боргу у встановлений в договорі строк, позичальник зобов`язується перереєструвати і передати в рахунок боргу автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, седан, сірого кольору, 2011 року випуску, власником якого був позичальник. Вказаний автомобіль за пропозицією ОСОБА_3 був включений у договір, так як його вартість приблизно відповідала сумі боргу.

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначила, що вона знала ту обставину, що автомобіль був придбаний для дружини ОСОБА_3 відповідачки у справі ОСОБА_2 .

У встановлений в договорі строк, ОСОБА_3 борг не повернув та запропонував перереєструвати на ОСОБА_1 автомобіль марки TOYOTA AVENSIS відповідно до умов договору.

25 грудня 2023 року через електронний портал «Дія» була здійснена перереєстрація автомобіля з ОСОБА_3 на позивачку.

Після звернення ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з вимогою передати автомобіль, остання вказала, що ніякого боргу остання не брала, а автомобіля в неї не було.

ОСОБА_4 зазначила, що спірний автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_2 , але місцезнаходження автомобіля на даний час не відоме, тому для захисту своїх порушених прав вона звернулася з відповідним позовом до суду.

Просила суд витребувати у ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 належний їй на праві власності автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, седан, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 в належному технічно-справному стані та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля. Стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 160 000 грн. та судові витрати.

06 січня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про допит свідків.

13 січня 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, яке мотивоване тим, що позивач бажає змінити предмет позову та клопотання про доповнення позовних вимог.

13 січня 2025 року від представника позивача також надійшло клопотання про доповнення позовних вимог, обґрунтоване тим, що оскільки не встановлено місцезнаходження спірного автомобіля, тому неможливо відновити порушене право позивача із застосуванням правового механізму віндикаційного позову. Представник позивача просив доповнити позовні вимоги, виклавши їх у редакції: витребувати у відповідачки та передати позивачці належний їй на праві власності спірний автомобіль в належному технічно-справному стані та ключі до нього, а уразі неможливості його повернення відшкодувати вартість автомобіля у розмірі 347 310 грн.

Ухвалою Корсунь-Шевченківського суду Черкаської області від 13 січня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого судового засідання, а заяви про допит свідків та доповнення позовних вимог повернуто позивачу без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що представником позивача не наведено вагомих обставин, які б вимагали повернення до стадії підготовчого провадження. Саме по собі бажання позивача після закінчення підготовчого провадження обрати інший спосіб судового захисту своїх прав та інтересів не є вагомою підставою для повернення до стадії підготовчого провадження, оскільки позивач не обмежена в праві подати новий позов, сформулювавши предмет позову в потрібній редакції. З вищевказаних підстав у клопотанні про повернення до стадії підготовчого провадження було відмовлено.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано вжиті ухвалою суду від 31 липня 2024 року заходи забезпечення позову у виді арешту на автомобіль TOYOTA AVENSIS, седан, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 . Понесені позивачем судові витрати у виді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу залишено за позивачем.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач обрала способом захисту своїх прав віндикаційний позов, тобто вимогу не володіючого власника до незаконного володільця про витребування майна. Оскільки позивач довела, що спірний автомобіль є її власністю, однак не надала суду доказів на підтвердження обставин, що вказаний автомобіль на даний час перебуває у володінні відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачкою не доведено ту обставину, що відповідач, як співвласник автомобіля надавала згоду на укладення договору його купівлі-продажу і відповідно, що саме у неї виник обов`язок щодо передачі автомобіля новому власнику. Саме з цих підстав суд визнав недоведеними доводи позивачки щодо факту протиправної поведінки відповідача, тому в стягненні моральної шкоди судом відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Біланенко В.М. просить скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05 травня 2025 року про відмову в задоволенні позову. Рішення суду в частині скасування заходів забезпечення позову залишити в силі. Ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії підготовчого провадження. Судові витрати по справі стягнути з відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував, що спірний автомобіль на момент подачі позову та на даний час перебуває у володінні відповідачки, яка його переховує. Підтвердженням вказаної обставини є показання саме позивачки, показами відповідачки, показами третьої особи ОСОБА_3 .

Також, в апеляційній скарзі викладено заперечення на ухвалу суду від 13 січня 2025 року, яка у відповідності до вимог статті 353 ЦПК України не підлягає окремому оскарженню від рішення суду. Зазначено, що стороною позивача надано обґрунтовані докази необхідності повернення розгляду справи до стадії підготовчого засідання. Клопотання про повернення до стадії підготовчого засідання було подано з метою доповнення позовних вимог, а підстави доповнення були зазначені у клопотанні про доповнення таких вимог. Суд безпідставно не врахував обставин справи та не повернувся до стадії підготовчого провадження, зазначивши, що позивач не обмежена в праві подати новий позов до суду, що є надмірним тягарем для ОСОБА_1 з підстав сплати судового збору, витрат на правничу допомогу та витрачений час на підготовку та розгляд нового позову. Оскаржувана ухвала суду є необґрунтованою та не сприяє своєчасному вирішенню спору та ефективному захисту порушених, невизнаних та оспорюваних прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_2 адвоката Гуменюка І.Ю. зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для скасування рішення суду. Вказано, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що автомобіль у неї було викрадено чи загублено та не надано доказів, що автомобіль перереєстровано на іншу особу чи відповідача. Позивачка була повідомлена, що з січня 2024 року спірний автомобіль вибув з володіння та користування відповідача. Допитані в судовому засіданні свідки також підтвердили, що на момент розгляду справи в суді автомобіль у ОСОБА_2 відсутній. Доводи апеляційної скарги базуються виключно на припущеннях, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи судом встановлено, що 10.04.2022 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_3 , як позичальником, був укладений договір позики, згідно з яким позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн., що еквівалентно 8 000 євро, які позичальник зобов`язався повернути до 10.04.2024 року (т.1, а.с.11-12).

Згідно з п. 7 договору позики сторони домовилися про те, що у разі неспроможності позичальника повернути позику у встановлений у договорі строк, позичальник зобов`язується перереєструвати і передати в рахунок боргу позикодавцеві автомобіль ТОYОТА AVENSIS, 2011 року випуску, реєстрацiйний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 l l 6, який належить позичальнику на праві власності (т.1, а.с.11-12).

Відповідно до п.8 договору, грошові кошти, які є предметом цього договору не є спільною сумісною власністю подружжя та є особистою приватною власністю позикодавця.

У п. 9 договору зазначено, що договір вчиняється за згодою дружини позичальника ОСОБА_2 (т.1,а.с.12).

Договір підписано позивачем та третьою особою ОСОБА_3 (т.1, а.с.12). Підпис відповідача ОСОБА_2 на цьому договорі відсутній.

Згідно з копії розписки від 10.04.2022 року, складеною у м. Регенсбург (Німеччина) за підписом ОСОБА_3 останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 250 000,00 грн. відповідно до договору позики від 10.04.2022 року в день підписання договору та складання розписки (т.1, а.с.13).

Позивач надала суду копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , згідно якого з 25.12.2023 року вона є власником транспортного засобу ТОYОТА AVENSIS, 2011 року випуску, реєстрацiйний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_6 (т.1, а.с.16).

Інформаційною довідкою ТСЦ № 3245 ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській областях Головного сервісного центру МВС від 26.07.2024 року №31/33-3245-130 підтверджується, що 25.12.2023 року в ТСЦ МВС № 3245 через електронний портал "ДІЯ" була здійснена перереєстрація транспортного засобу марки ТОYОТА AVENSIS, 2011 року випуску з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3245/2023/4214271, укладеному в ТСЦ МВС № 3245 (т.1, а.с.15).

ОСОБА_3 був власником спірного автомобіля ТОYОТА AVENSIS на підставі договору купівлі-продажу № 8003/21/002286 від 28.05.2021 року, про що свідчить інформація ТСЦ МВС № 7144.

ОСОБА_1 надала суду копію свого звернення, датованого 13.06.2024 року, яким повідомляє, що автомобіль ТОYОТА AVENSIS, 2011 року випуску, переоформлений на неї та просить передати їй зазначений автомобіль. У даному зверненні не зазначено кому саме воно було адресоване (т.1, а.с.17).

Представник ОСОБА_2 адвокат І. Гуменюк листом від 05.06.2024 року повідомив позивачку ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 невідоме місцезнаходження автомобіля ТОYОТА AVENSIS, 2011 року випуску. Також у листі зазначено, що ОСОБА_2 своєї згоди на укладання договору позики колишньому чоловікові ОСОБА_3 не давала, а автомобіль переоформлено на ОСОБА_1 з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку із чим відповідачка готує позов про визнання договору-купівлі продажу автомобіля недійсним (т.1, а.с.20).

Згідно відповіді ГУНП в Черкаській області від 29.07.2024 року № 12043/57/01-2024, ОСОБА_2 до відділення поліції №1 щодо викрадення автомобіля не зверталася і автомобіль TOYOTA AVENSIS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у активному розшуку не перебуває (т.1, а.с.53).

На виконання ухвали суду від 01.08.2024 року про забезпечення позову державним виконавцем Корсунь-Шевченківського відділу ДВС було відкрито ВП № 75686686 та накладено арешт на автомобіль TOYOTA AVENSIS, седан, сірого кольору, 2011 року випуску, робочий об`єм 1798 см. куб, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 .

Згідно матеріалів виконавчого провадження № 75686686 на спірний автомобіль було накладено арешт шляхом внесення запису у Державний реєстр обтяжень рухомого майна (т.1, а.с.46-47).

ОСОБА_1 звертаючись до суду з даним позовом, просить суд витребувати у відповідача майно на підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України та посилається на те, що вона є власником вищевказаного транспортного засобу, однак відповідач відмовляється віддати відповідне майно.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди на підставі ст. ст. 1166, 1167 ЦК України.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 обрала способом захисту своїх прав на спірне майно автомобіль TOYOTA AVENSIS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , віндикаційний позов.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним, тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 752/5281/20).

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15- ц (провадження № 61-4812св18) вказав, що "застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним».

У постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 910/13536/19 визначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справі є факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 довела, той факт, що спірний автомобіль є її власністю, однак не надала суду доказів на підтвердження тих обставин, що вказаний автомобіль на цей час перебуває у володінні відповідача ОСОБА_2 , а тому позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягає.

Не приймаються до уваги колегією суддів доводи скаржника, стосовно того, що позивачем ніби то доведено, що відповідач ОСОБА_2 свідомо, умисно переховує автомобіль TOYOTA AVENSIS, оскільки жодних належних доказів з приводу даного факту позивачем суду надано не було.

Посилання скаржника на покази третьої особи, ОСОБА_3 про те, що, йому його дружина не повідомляла про зникнення автомобіля та той факт, що ОСОБА_2 до відділення поліції з приводу крадіжки автомобіля не зверталася, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки зазначені твердження не можуть вважатися як доказ переховування автомобіля саме відповідачкою ОСОБА_2 , та є припущеннями сторони позивача, що у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги, стосовно того, що суд дійшов до помилкового висновку про недоведеність позивачем перебування автомобіля у відповідача, зводяться до переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо стосується позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 160 000,00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Питання компенсації моральної шкоди особі незалежно від того, в якій сфері життя чи діяльності вони виникають, регулювання ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини "STANKOV v. BULGARIA", № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

Умови, необхідні для компенсації моральної шкоди, зазначені у постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 року в справі № 214/7462/20 - зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди

Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.

Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди мотивовані тим, що моральна шкода заподіяна ОСОБА_1 діями ОСОБА_2 по переховуванню та не передачі належного їй на праві власності автомобіля TOYOTA AVENSIS.

Так як ОСОБА_1 не надала суду доказів на підтвердження тих обставин, що вказаний автомобіль на цей час перебуває у володінні відповідача ОСОБА_2 , що саме остання переховує його, з урахуванням того, що стягнення моральної шкоди є похідною вимогою від первісної, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

Щодо законності скасування судом першої інстанції вжитих ухвалою суду заходів забезпечення позову у даній справі, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05.05.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для скасування заходів забезпечення, які були вжиті ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31.07.2024 року..

Так як колегія суддів апеляційного суду не скасовує рішення суду, не змінює його резолютивну частину, підстав для скасування рішення суду в частині скасування заходів забезпечення позову у виді арешту на автомобіль вжиті ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 31.07.2024 року, колегія суддів не вбачає.

Що стосується оскарження скаржником ухвали Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до частини другої статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше, ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин (аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20).

Таким чином, законодавцем визначено право позивача змінювати предмет позовних вимог, як складову матеріально-правової вимоги позивача до відповідача до закінчення підготовчого засідання, або не пізніше, ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно зі статтею 222 ЦПК України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

Тобто навіть після закінчення підготовчого засідання не виключається можливість подання до суду відповідних клопотань, натомість такі клопотання не лише мають бути обґрунтовані особою, яка подає відповідне клопотання, а й судом мають бути встановлені відповідні обставини із врахуванням думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи і ухвалюється процесуальне рішення. У цьому виявляється принцип «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється» (Рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» від 27 травня 2013 року, пункт 106)».

Зазначене узгоджується із можливістю суду першої інстанції за наявності певних обставин прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження, що узгоджується із практикою Верховного Суду (постанови від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21, та від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/6085/20).

Згідно висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі № 234/11607/20 зроблено висновок, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що 06.01.2025 року представник позивача - адвокат Біланенко В.М. через систему "Електронний суд" подав до суду клопотання про допит свідків, яке у підготовчому провадженні не заявлялося, яке мотивоване тим, що підтвердити обставини користування відповідачем спірним автомобілем можуть, крім заявлених раніше свідків, ще і інші два свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , (т.1, а.с.247).

В подальшому, 13.01.2025 року представник позивача - адвоката Біланенка В.М. через систему "Електронний суд" подав до суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, яке мотивоване тим, що позивач бажає змінити предмет позову (т.2, а.с.2-5).

Також, 13.01.2025 через систему "Електронний суд" представник позивача адвокат Біланенко В.М. направив до суду клопотання про доповнення позовних вимог, суть якого зводиться до того, що оскільки не встановлено місцезнаходження спірного автомобіля, то неможливо відновити порушене право позивача із застосуванням правового механізму віндикаційного позову. Просив доповнити позовні вимоги, виклавши їх у такій редакції: «витребувати у відповідачки та передати позивачці належний їй на праві власності спірний автомобіль в належному технічно-справному стані та ключі до нього, а у разі неможливості його повернення - відшкодувати вартість автомобіля у розмірі 347 310,00 грн.» (т.2, а.с.6-9).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що представник позивача не навів вагомих обставин, які б вимагали повернення до стадії підготовчого провадження, а саме по собі бажання позивача після закінчення підготовчого провадження обрати інший спосіб судового захисту своїх прав та інтересів не є вагомою підставою для повернення до стадії підготовчого провадження.

Зокрема, суд першої інстанції вірно зазначив, що ЦПК України чітко визначає стадію процесу на якій позивач має право змінити підстави або предмет позову. Про зміну предмета або підстав позову відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач має право заявити до закінчення підготовчого засідання, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновоку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про повернення до стадії підготовчого судового засідання.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається представник позивача адвокат Біланенко В.М. в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд правильно встановив фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Біланенка В.М. слід залишити без задоволення, рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05 травня 2025 року та ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Біланенка Віктора Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 05 травня 2025 року та ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 04 вересня 2025 року.

Судді