Справа № 454/1032/24 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л. Ю.
Провадження № 22-ц/811/1990/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: прокурора Іваськевич Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що звертався до Львівської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій вказав об`єктивні дані, що свідчать про ознаки злочину, відтак така заява підлягала реєстрації шляхом внесення даних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак його заяву направлено за належністю до Державного бюро розслідувань у місті Львові, чим порушено його права, передбачені статтею 40 Конституції України. Вважає незаконними дії Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича про вчинене кримінальне правопорушення. Крім того, дії посадових осіб Львівської обласної прокуратури не відповідають вимогам статтею 55, 214 КПК України. В результаті протиправної відмови у внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, що вказані в його заяві, він не зміг у передбачений законом строк захистити свої права, внаслідок чого йому завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні честі, гідності та ділової репутації, а також моральних переживаннях у зв`язку з порушенням його прав, а також порушенням стосунків з оточуючими, оскільки всі родичі та знайомі глузують з нього, стверджуючи, що він, будучи представником та членом фермерського господарства, не веде свою діяльність в межах закону, тому що кожне рішення органу державної влади, яким відмовлено у задоволенні його вимог, свідчить про їх незаконність. Вважає, що вищезазначеними діями йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 1000000 грн. Крім того, на відправлення кореспонденції він витратив 21.50 грн., а саме, на надіслання на адресу суду скарг про порушення Львівською обласною прокуратурою норм чинного законодавства.

З наведених підстав просить стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 1000021.50 грн., з яких 21.50 грн. матеріальної шкоди, 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Незаконність дій посадових осіб Львівської обласної прокуратури підтверджується ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2021 року у справі №461/4676/21, якою встановлено, вину та незаконність дій відповідача. Стверджує, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч. 4 ст. 214 КПК України Львівська обласна прокуратура була зобов`язана зареєструвати подану ним заяву про вчинене кримінальне правопорушення шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт звернувся з клопотаннями про вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення ст. 56 Конституції України, а саме: чи має ОСОБА_1 право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви про кримінальне правопорушення та чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України, та про внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року № 8 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Заявлене скаржником клопотання за своїм змістом стосується не питання тлумачення положень статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, натомість це клопотання спрямоване на вирішення питання встановлення факту порушення суб`єктивного права ОСОБА_1 на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди та захисту цього права, тобто, вирішення спору по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт завдання йому майнової шкоди та моральних страждань неправомірними діями Львівської обласної прокуратури, наявності причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та негативними наслідками, не обґрунтував розмір заявлених вимог та не зазначив, в чому полягало приниження його честі гідності та ділової репутації.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , як фізична особа, звернувся з позовом до Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди, вважаючи, що дії посадових осіб Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви ФГ «Бурка В.В.» про вчинення кримінального правопорушення не відповідають вимогам статей 55,56 КПК України, а також Конституції України. Тому своїми діями посадові Львівської обласної прокуратури порушили його права, передбачені статтею 40 Конституції України, і йому завдано моральні страждання, які полягають у приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 травня 2021 року представник Фермерського господарства ОСОБА_2 Бурка Валерій Володимирович в інтересах ФГ «Бури Віталія Володимировича» звернувся до Генерального прокурора України із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, в якій просив зареєструвати дану заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, відкрити кримінальне провадження за ст. 366 КК Українивідносно судді Господарського суду Львівської області Артимовича В.М., який ухвалив, на його думку, завідомо неправосудне рішення у справі № 5015/1470/12, в результаті чого мав намір позбавити фермерське господарство прав, гарантованих ст.ст. 13,24,40,41,55 Конституції України, та визнати Фермерське господарство «Бурка В.В.» потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Згідно з листом Офісу генерального прокурора від 14 травня 2021 року № 31/3/1-40412-21 заяву представника Фермерського господарства «Бурки Віталія Володимировича» Бурки Валерія Володимировича щодо можливих неправомірних дій судді Господарського суду Львівської області Артимовича В.М. надіслано до Львівської обласної прокуратури за територіальною юрисдикцією.

Згідно з листом Львівської обласної прокуратури від 02 червня 2021 року № 31/1-р-21 звернення ОСОБА_1 щодо протиправних, на його думку, дій судді господарського суду Львівської області Артимовича В.М. направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, для розгляду в порядку ст. 214 КПК України.

Вважаючи неправомірними дії Львівської обласної прокуратури, представник Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича Бурка Валерій Володимирович звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність Львівської обласної прокуратури щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та визнання потерпілим.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2021 року скаргу представника Фермерського господарства ОСОБА_2 Бурки Валерія Володимировича задоволено частково.

Зобов`язано уповноважених на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення (злочину) посадових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 12 травня 2021 року та повідомити заявника про результат її розгляду у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом порядку.

У решті вимог скарги відмовлено.

Звертаючись із заявою про вчинення кримінального правопорушення та оскаржуючи бездіяльність Львівської обласної прокуратури щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, ОСОБА_1 , будучи представником Фермерського господарства «Бурка В.В.», діяв виключно в інтересах саме цього фермерського господарства.

Крім того, в заяві про вчинення кримінального правопорушення він просив визнати потерпілим саме Фермерське господарство «Бурка В.В.».

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди як фізична особа у власних інтересах, оскільки просив стягнути з відповідача шкоду на його користь, а не на користь фермерського господарства, в інтересах якого він звертався із заявою про вчинення кримінального правопорушення та скаргою на бездіяльність Львівської обласної прокуратури.

Обгрунтовуючи завдання йому моральної шкоди, позивач покликається на те, що протиправною бездіяльністю Львівської обласної прокуратури щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, вказаних в заяві про вчинення кримінального правопорушення поданої ним в інтересах Фермерського господарство «Бурка В.В.», безпосередньо йому, як представнику Фермерського господарства «Бурка В.В.», при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.05.2021 року спричинено моральну шкоду, що полягала у приниженні його честі, гідності та ділової репутації.

Оскільки позовні вимоги пред`явлено ОСОБА_1 , як фізичною особою, з обгрунтуванням завдання йому моральної шкоди, а справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб є завданням цивільного судочинства, колегія суддів вважає, що даний позов підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із пунктом 3 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Надавши правову оцінку підставам для застосування до спірних правовідносин частини першої статті 1176 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для її застосування до спірних правовідносин, які, як вірно зазначив суд першої інстанції, регулюються статтями 1173, 1174 ЦК України.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відсутність однієї із складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Обгрунтовуючи завдання йому моральної шкоди, позивач покликається на те, що протиправною бездіяльністю Львівської обласної прокуратури щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, вказаних в його заяві про вчинення кримінального правопорушення, йому спричинено моральну шкоду, що полягала у приниженні честі, гідності та ділової репутації, а також моральних переживаннях, які він зазнав через порушення нормальних ділових зв`язків та стосунків з оточуючими людьми, що не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами, як і не знайшло підтвердження приниження його честі, гідності та ділової репутації, порушення нормальних зв`язків з оточуючими людьми.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що звертаючись до суду з позовними вимогами до Львівської обласної прокуратури, позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не довів належними і допустимими доказами завдання йому моральної шкоди внаслідок бездіяльності Львівської обласної прокуратури, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення та про визнання потерпілим, а також причинного зв`язку між цією бездіяльністю та настанням тих негативних наслідків, на які покликається ОСОБА_1 в позовній заяві.

На думку колегії суддів, саме по собі зобов`язання ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 04 червня 2021 року уповноважених на розгляд заяв про вчинення кримінального правопорушення (злочину) посадових осіб Львівської обласної прокуратури розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 12 травня 2021 року не є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Обгрунтовуючи позовні вимог, ОСОБА_1 , крім моральної шкоди, просив стягнути на його користь матеріальну шкоду в розмірі 21.50 грн., що полягала у витратах, понесених ним на надіслання на адресу суду скарг про порушення Львівською обласною прокуратурою норм чинного законодавства.

Однак, на думку колегії суддів, понесені позивачем витрати в розмірі 21.50 грн. належить до процесуальних витрат, понесених у провадженнях щодо розгляду скарг, поданих позивачем, а тому не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того провадження, в якому вони виникли.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05.09.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк