УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 619/3051/17

провадження № 61-10929ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтава Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романенка Максима Олеговича у виконавчому провадженні НОМЕР_1,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтава Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романенка М. О. у виконавчому провадженні НОМЕР_1, яка полягає у невиконанні виконавчих дій, передбачених частинами першою-четвертою статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», з метою забезпечення боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, встановленому рішенням суду.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2024 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що дорученням державного виконавця Дергачівського відділу державного виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25 січня 2024 року доручено Шевченківському відділу державного виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції здійснити перевірку виконання боржником рішення суду.

А тому з огляду на вказане, суди вважали, що перевірка виконання рішення суду щодо встановлення побачення з дитиною не підлягає передорученню іншому відділу державної виконавчої служби (стаття 24 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII) та Інструкція з організації примусового виконання рішень)

22 серпня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, порушивши норми процесуального права, не встановили належного відповідача у цій справі всупереч усталеній практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Крім цього, заявник вважає, що Верховний Суд, розглядаючи всі попередні касаційні скарги ОСОБА_1 у інших справах, дійшов помилкового висновку та не врахував процесуальні порушення судів першої та апеляційної інстанції щодо застосування статті 51 ЦПК України, що призвело до прийняття незаконних судових рішень.

У пункті 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що на виконанні Дергачівського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавчий лист №619/3051/17 від 14 серпня 2018 року, виданий Дергачівським районним судом Харківської області про усунення перешкоди ОСОБА_1 та визначення йому днів для участі у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином ОСОБА_2

25 січня 2024 постановою державного виконавця Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було визначено місце побачення стягувача з дитиною за адресою: Полтавська область, м. Полтава, провулок Стешенка, 6 (адреса Шевченківського ВДВС м. Полтава) та 12 березня

2024 року доручено Шевченківському відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, здійснити перевірку виконання боржником рішення суду 12 березня

2024 року о 17:00 годині, у приміщенні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції за адресою Полтавська обл., м. Полтава, провулок Стешенка, 6.

Враховуючи норми статті 24 Закону № 1404-VIII та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), перевірка виконання рішення суду щодо встановлення побачення з дитиною не підлягає передорученню іншому відділу державної виконавчої служби.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

У статті 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з статтею 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави

(частина перша статті 2 ЦПК України).

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Крім цього, слід враховувати, що виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною регламентується спеціальними правилами статті 64-1 Закону

№ 1404-VIII.

Згідно з частиною першою та другою статті 64-1 Закону № 1404-VIII виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Специфіка діяльності виконавця під час виконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною полягає насамперед у тому, що виконавець може на власний розсуд визначати час та місце побачення з дитиною лише у тому випадку, якщо такі умови не визначив суд у рішенні, яке виконується виконавцем. У разі якщо час та місце побачень з дитиною визначені рішенням суду, яке виконується, виконання такого судового рішення має здійснюватися в порядку, визначеному рішенням. Протилежне свідчитиме про несвоєчасне і неповне вчинення виконавчих дій виконавцем під час виконання рішення суду (див. постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/11909/21 (провадження № 61-2624св22)).

Відповідно до пункту 12 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень державний виконавець може вчиняти виконавчі дії на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, за погодженням з начальником органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, у разі якщо: стало відомо про зміну місця проживання чи місцезнаходження боржника; з`ясувалося, що майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, недостатньо для повного задоволення вимог стягувача та майно боржника виявлено на території іншого органу державної виконавчої служби; боржник та його майно перебувають на території різних адміністративно-територіальних одиниць.

Про проведення державним виконавцем виконавчих дій орган державної виконавчої служби зобов`язаний повідомити орган державної виконавчої служби, на території якого будуть проводиться виконавчі дії, до початку проведення таких дій.

У частині першій статті 24 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Частиною третьою статті 24 Закону № 1404-VIII визначено, що виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Пунктом 11 розділ ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, визначено, що доручення виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом щодо проведення окремих виконавчих дій органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами. Перевірка інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи або здійснення опису та арешту майна на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця здійснюється органом державної виконавчої служби, компетенція якого поширюється на територію вчинення таких дій за дорученням державного виконавця.

Суди виходили з того, що пунктом 11 розділу ІІІ Інструкції чітко встановлено випадки, коли державний виконавець має право направляти доручення до іншого відділу державної виконавчої служби, і перевірка виконання рішення суду про встановлення побачень батька з дитиною до таких випадків не відноситься. Виконавче провадження № 57416300 з примусового виконання рішення суду перебуває на виконанні саме Дергачівського відділу державного виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень не мав покладати обов`язок щодо вжиття заходів, направлених на виконання рішення суду, іншому відділу виконавчої служби.

Верховний Суд погоджується з висновком судів про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Полтаві щодо невиконання держаним виконавцем норм частин першої - четвертої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів не спростовують.

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішення, які не визнають бездіяльність виконавця у виконавчому провадженні про контакт з дитиною, є системним порушенням прав дитини, яке неодноразово визнано у рішеннях Європейського суду з прав людини проти України, Верховний Суд не може взяти до уваги, оскільки відсутня неправомірна бездіяльність державного виконавця, наслідком якої було б порушення прав дитини.

Верховний Суд звертає увагу на те, що за даними з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із скаргами на неправомірні дії державного виконавця Дергачівського відділу державного виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невиконання судового рішення про встановлення порядку побачень батька з малолітньою дитиною.

При цьому, Верховний Суд неодноразово роз`яснював заявнику, що в аспекті дотримання принципу обов`язковості виконання судового рішення, за змістом статті 435 ЦПК України та статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення (постанови Верховного Суду від 27 травня 2024 року (провадження № 61-3419 св 24), від 26 червня 2024 року (провадження № 61-5883св24)).

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 29 січня

2025 року у справі № 619/3051/17 (провадження № 61-15109св24).

У частині четвертій статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, за результатами оцінки доводів заявниката змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 липня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Полтава Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романенка Максима Олеговича у виконавчому провадженні НОМЕР_1.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська