ХАДЖИБЕЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ___________
Пр. №2/521/1650/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Сегеди О.М.,

при секретарі Замниборщ А.С., за участю:

представника відповідача адвоката Дергачевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесіцивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, посилаючись на те, що з відповідачем у справі з 16 липня 2019 року по 29 жовтня 2021 року вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому Малиновським районним у місті відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1959.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2021 року (справа №521/13349/21) шлюб між ними був розірваний.

В період шлюбу у них народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею.

Вказувала, що після розірвання шлюбу, відповідач систематично не виконує свої батьківських обов`язків по вихованню малолітніх дітей, аліменти сплачує невчасно і не в повному обсязі. Крім аліментів, ні якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, ніяким чином про дітей не піклується, не проявляє жодної заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, та взагалі з ними не спілкується.

Стверджувала, що діти повністю знаходяться на її вихованні та утриманні.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд позбавити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 10 грудня 2024 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання та витребувано з органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а.с. 35-36).

Ухвалою суду від 16 січня 2025 року в ухвалі суду від 10 грудня 2024 року по усьому тексту була виправлена описка (т.1 а.с.54).

Ухвалою суду від 25 лютого 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (т.1 а.с.83-84).

Ухвалою суду від 24 березня 2025 року по справі було закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду (т.1 а.с. 99).

Ухвалою суду від 08 квітня 2025 року в ухвалах суду від 25 лютого 2025 року та від 24 березня 2025 року були виправлені описки (т.1 а.с.115).

Ухвалою суду від 19 травня 2025 року по справі були витребувані матеріали виконавчого провадження (т.1 а.с.188).

Позивачка та її представник, діючий за ордером від 21 листопада 2024 року в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання були повідомлені відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, раніше в судовому засіданні підтримували позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі (т.1 а.с.28, т.2 а.с.91).

Представник відповідача, діюча на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги особам, які визначені пунктами 1-2, 9-23,26-29 частини першої ст.14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» та ордеру від 16 січня 2025 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні. Раніше відповідач надав відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача пояснила суду, що відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки останній бажає спілкуватися з дітьми, приймати участь у їх вихованні та забезпеченні, але позивачка перешкоджає йому у цьому, а саме перестала відповідати на його телефонні дзвінки та заблокувала його мобільний телефон. Крім того, він не відмовляється від надання матеріальної допомоги дітям, сплачує аліменти. Тому твердження позивачки що він не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не піклується про дітей, не проявляє жодної заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться ними, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, та взагалі з ними не спілкується не відповідають дійсності

(т.1 а.с.58,59,61,63-65).

Представники третіх осіб в підготовче судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяви про слухання справи за їх відсутності (а.с. 67,95,123,139, т.2 а.с.79,80,81).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главами першою та тринадцятою СК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються вказані правовідносини.

У відповідності до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини.

За положеннями ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що сторони з 16 липня 2019 року по 29 жовтня 2021 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Малиновським районним у місті відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1959.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2021 року (справа №521/13349/21) шлюб між сторонами був розірваний.

Від шлюбу у сторін є двоє малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (т.1а.с.31,32).

З матеріалів справи вбачається, що малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають разом з матір`ю.

Судом встановлено, що відповідач є інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою МСЕК (т.1а.с.68).

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №21/2/1835 відповідач з 07 липня 2021 року по 13 серпня 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: злоякісна меланому шкіри волосистої частини голови та шиї (т.1 а.с.78,79,80, 82, 83, 84, 85, 86,87,88,89,90,91).

Відповідач ОСОБА_2 є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності 2 групи в розмірі 3292,94 грн. на місяць, що підтверджується довідкою про доходи ( т.1 а.с.72).

Судом встановлено, що відповідач перебуває на обліку в Малиновському об`єднаному управлінні ПФУ в м. Одесі та отримував з січня 2022 року по січень 2024 року пенсію по інвалідності у розмірі 3186,02 грн. З січня 2024 року по грудень 2024 року отримує пенсію по інвалідності у розмірі 3292,94 грн., а з березня 2025 року у розмірі 3463,02 грн. що підтверджується довідками про доход Малиновського об`єднаного управлінні ПФУ в м. Одесі (т.1а.с.143-154,155,156,157,158,159).

Встановлено, що судовим наказом №521/11700/22 від 20 серпня 2022 року з відповідача на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 були стягнути аліменти у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 16 серпня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.175).

Крім того, судовим наказом №521/24409/23 від 29 листопада 2023 року з відповідача на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 були стягнути аліменти у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1а.с.169).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки від 16 вересня 2023 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 20486, 38 грн. (т.1а.с.77).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки від 13 вересня 2024 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 10103, 57 грн. (т.1а.с.76).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки від 14 жовтня 2024 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 20867,88 грн. (т.1а.с.226).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки від 24 січня 2025 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 18246,81 грн. (т.1а.с.126).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки від 05 березня 2025 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 15475, 65 грн. (т.1а.с.225).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки від 14 березня 2025 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 23675, 38 грн. (т.1а.с.226).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки від 22 квітня 2025 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 21552, 36 грн. (т.1а.с.229-230).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина від 11 жовтня 2024 року сума заборгованості відповідача по аліментам складала 10326,81 грн. (т.2а.с.57-58).

Встановлено, що 21 січня 2025 року позивачка уклала договір оренди будинку по АДРЕСА_1 , строком з 21 січня 2025 року по 21 січня 2026 року (т.1 а.с.79-80).

Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення в Хаджибейському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Томашеня В.В. від 10 січня 2025 року №52 не перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення в Хаджибейському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради та не отримує ніяких видів державної соціальної допомоги (а.с.160).

Встановлено, що ОСОБА_2 працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «КЕМП`РАПІТОР» з 23 вересня 2021 року по 31 грудня 2023 року і його дохід за цей період склав 97268,20 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «КЕМП`РАПІТОР» (а.с.161).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка на протязі всього часу слухання справи не надала суду висновок органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

За таких обставин, суд вважає, що вказані обставини дають суду право розглянути справу на підставі встановлених фактичних обставин справи та на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Пунктом 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 17 червня 2021 року по справі № 466/9380/17, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом справ щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною шостої статті 19 СК України визначено, щосуд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Листом Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 02 вересня 2025 року повідомлено, що висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносномалолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 органом опіки та піклування не затверджувався та не направлявся до суду, оскільки 21 липня 2025 року на адресу Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, надійшла заява адвоката Каплуна О.Б. про те, що мати дітей ОСОБА_1 , разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінили адресу свого місця проживання, та станом на теперішній час проживають за адресою: АДРЕСА_2 , що за територіальністю підвідомче Хаджибейській районній адміністрації Одеської міської ради (а.с.).

Таким чином, у цій справі при вирішенні позову орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради брав участь у розгляді справи, проте висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не надав, із посиланням на неможливість його надання.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Питання обов`язковості висновку органу опіки та піклування у спорах, перебувало в полі правового дослідження Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19 зробила висновок такого змісту:

"Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливість установити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо".

Таким чином, винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак невчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду, оскільки здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

При вирішенні такої категорії спорів, як позбавлення батьківських прав судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач з дітьми не спілкується, у зв`язку з тим, що позивачка змінювала та змінює своє місце проживання та місце проживання дітей, та на телефонні дзвінки відповідача не відповідає.

За таких обставин, суд вважає, що позивачка не надала суду доказів того, що відповідач ухиляється відвиконання своїх батьківських обов`язків відносно його малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки як було встановленов суді, діти разом з матір`ю переїхали проживати за іншою адресою, про що відповідач не був повідомлений.

Статтею 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява №31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків.

Як встановлено судом, батько дітей, відповідач у справі, не ухилявся і не ухиляється від спілкування з дітьми, бажає приймати участь у її вихованні, а тому суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду (а.с. 1).

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір позивачці не повертається.

Керуючись ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 04 вересня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда