Провадження № 22-ц/812/1439/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа № 478/1823/24

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Руснаковою Тетяною Анатоліївною, на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене 03 червня 2025 року під головуванням судді Томашевського О.О., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2024року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позивач зазначав, що з 22 вересня 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який в подальшому було розірвано рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2024 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 2023 року (часу фактичного припинення шлюбних відносин), залишився проживати разом з ним.

Як вказав позивач, на початку 2023 року відповідач виїхала за кордон, а остаточно у вересні 2024 року та припинила спілкування з сином, не провідує його, не бере участі у його вихованні, не цікавиться здоров`ям, не підтримує ні матеріально ні морально, у зв`язку з чим, на його думку, з метою повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини існує необхідність позбавлення її батьківських прав.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності встановлених судом обставин, які б свідчили про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до сина та відсутністю наданих доказів протиправної та винної поведінки відповідача по відношенню до дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Руснакова Т.А.- просила скасувати рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2025 року та ухвалити нове, про задоволення позову.

Апелянт зазначала, що висновки суду щодо відсутності підстав для позбавлення батьківських прав відповідача є такими, що не відповідають обставинам справи, так як з наданих до суду документів вбачається, що ОСОБА_2 виїхала за межі території України та на даний час на території громади в с. Володимирівка не проживає, судовим наказом Казанківського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2025 року у справі № 478/229/25 з неї стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 2023 року проживає разом з батьком. Згідно з висновком комісії з захисту прав дитини Володимирівської сільської ради від 25 березня 2025 року № 24 встановлено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спеціалісти служби неодноразово намагалися зв`язатися з відповідачкою, однак безрезультатно. Зазначені факти, на думку апелянта, як окремо так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення відповідачки від виховання своєї дитини.

Від Служби у справах дітей Володимирівської сільської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі, також у заяві зазначено про згоду з рішенням суду першої інстанції.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Руснакова Т.А. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, повістка-повідомлення направлялась за місцем її реєстрації та повернулись до суду з відміткою пошти про причину невручення відсутність адресата за вказаною адресою, що є належним повідомленням у розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 22 вересня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який в подальшому було розірвано рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 16 липня 2024 року у справі № 478/801/24. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6, 8).

Також судом першої інстанції було встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 до суду ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом із позивачем, що підтверджується відповідними актами про фактичне проживання та обстеження умов проживання № 14 від 18.02.2025 року (а.с. 7, 13).

На підставі заяви позивача Казанківським районним судом Миколаївської області було видано судовий наказ від 04.03.2025 року у справі № 478/229/25, за яким стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з 05.03.2025 року (а.с. 88).

З наданих суду характеристик ОСОБА_1 , складених сільським головою від 15.10.2024 року № 02-15/961/2024 та ДОП СПД № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області від 13.11.2024 року № 5651/65/1-2024 вбачається, що позивач характеризується за місцем проживання позитивно, спиртними напоями не зловживає, порушень громадського порядку не допускає, до адміністративної відповідальності не притягувався, проживає разом із сином, не працює (а.с. 10, 12)

Як вбачається з характеристики сільського голови від 20.03.2025 року № 02-15/305/2025 відповідачка ОСОБА_2 також характеризується позитивно (а.с. 117).

Відповідно до характеристики ДОП СПД № 1 ВП № 1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області, наданої листом Баштанського РВП № 1 СПД № 1 від 03.05.2025 року № 70098-2025, ОСОБА_2 під час спільного проживання з ОСОБА_1 займалась вихованням дитини, офіційно не була працевлаштована та заробляла на життя випадковими заробітками. За характером спокійна, алкогольними напоями не зловживала, наркотичних речовин не приймала, до адміністративної відповідальності не притягувалась (а.с. 144).

Згідно відповіді Державної прикордонної служби від 24.04.2025 року 22 вересня 2024 року відповідачка виїхала за межі кордону України (а.с. 140).

Висновком комісії з захисту прав дитини Володимирівської сільської ради, затвердженого Виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 25.03.2025 року № 24, встановлена доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 (а.с. 92-94).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, доказів протиправної та винної поведінки відповідачки по відношенню до дитини суду не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено у численних постановах Верховного Суду, зокрема: від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 та інших).

Верховний Суд вказував, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських правяк крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять доказів, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачки таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно сина малолітнього ОСОБА_3 , не доведено будь-яких обставин свідомого та навмисного нехтування відповідачкою батьківських обов`язків, будь-якої винної поведінки з боку відповідачки по відношенню до своєї дитини, нехтування її інтересами та неможливість зміни такої поведінки.

Суд першої інстанції також вірно виходив з того, що окреме проживання батьків, зокрема виїзд матері дитини за кордон, не може вважатись обставиною, що сама по собі свідчить про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Крім того, не є доказом свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідачки на підставі судового наказу аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення. До того ж доказів звернення судового наказу до виконання та наявності заборгованості у ОСОБА_2 по сплаті аліментів в матеріалах справи відсутні.

У висновку служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав також не наведено фактичних даних та конкретних обставин, які свідчать про свідоме та навмисне нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, навпаки, за змістом висновку мати дитини характеризується позитивно, висновок не містить аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, не обґрунтовано чому позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. До того ж вказаний висновок складений без опитування відповідачки ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду, такий висновок є доказом у справі, якій підлягає дослідженню і оцінці судом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дав правильну оцінку вищезазначеному висновку органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що на час розгляду справи відсутня виняткова ситуація, яка б дозволила дійти висновку про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Отже, вирішуючи спір, враховуючи норми матеріального та процесуального права, повністю встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для розв`язання спору, належно оцінивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що позивач не довів існування достатніх підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, який допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування батьківськими обов`язками, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про невстановлення правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її сина ОСОБА_3 .

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Руснаковою Тетяною Анатоліївною, залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий В.В.Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 05 вересня 2025 року