Справа № 127/8273/25
Провадження № 22-ц/801/1677/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 рокуСправа № 127/8273/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Ан О. В. від 15 травня 2025 року,

встановив:

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (змінено найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг») (далі ТОВ «ФК «Солвентіс») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 17 125 грн 00 к. заборгованості за кредитним договором № 1266396 від 13 лютого 2020 року та понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі ТОВ «Мілоан») (https://miloan.ua/) подав заявку на отримання кредиту № 1266396.

ТОВ «Мілоан» було направлено Шевчуку Б. А. електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введенні якого він підтвердив прийняття умов кредитного договору № 1266396 від 13 лютого 2020 року, який також знаходиться у власному кабінеті ОСОБА_1 на сайті https://miloan.ua/.

Таким чином 13 лютого 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1266396 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого кредитодавець надав, а позичальник отримав кредит у розмірі 5 000 грн 00 к. на картковий рахунок.

01 квітня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 01/04, згідно з яким ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором № 1266396 від 13 лютого 2020 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») (змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс»), а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги до ОСОБА_1

13 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/4, за умовами якого та згідно з додатком № 1 до договору факторингу набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1266396 від 13 лютого 2020 року.

Згідно з додатком до договору факторингу сума боргу ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Пінг-Понг» становить 17 125 грн 00 к., з яких: 5 000 грн 00 к. заборгованість за тілом кредиту; 11 125 грн 00 к. заборгованість за процентами; 1 000 грн 00 к. заборгованість за комісією.

ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість у зазначеному розмірі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2025 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів, що підтверджують укладення кредитного договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан». Суд зазначив, що у наданому позивачем договорі відсутній електронний підпис ОСОБА_1 з одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору акцепт (прийняття пропозиції) мав відбуватися шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, надісланим на мобільний телефонний номер позичальнику. Оскільки в договорі цей ідентифікатор відсутній, встановити факт укладення договору та, відповідно, зобов`язати ОСОБА_1 повернути кошти, не можливо.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «ФК «Солвентіс», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2025 року скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт укладення кредитного договору № 1266396 від 13 лютого 2020 року між первісним кредитором та ОСОБА_1 та надання (перерахування) відповідачу коштів у кредит за цим кредитним договором є доведеним. Кредитний договір був укладений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що згідно із законом прирівнюється до власноручного підпису.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.

Судом встановлено, що 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Мілоан» з метою отримання кредитних коштів, у зв`язку з чим підписав в електронному вигляді анкету-заяву на кредит № 1266396.

13 лютого 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1266396 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого кредитодавець надав, а позичальник отримав кредит у розмірі 5 000 грн 00 к. на картковий рахунок, строком на 30 днів з 13 лютого 2020 року. Дата повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 14 березня 2020 року. Комісія за надання кредиту: 1 000 грн 00 к., яка нараховується за ставкою 20,00 % від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 3 750 грн 00 к., які нараховуються за ставкою 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (підпункти 1.2 1.4, 1.5.1 1.5.2, 1.6 договору).

Згідно з підпунктом 3.2.3 договору кредитодавець має право, крім інших передбачених законодавством та цим договором прав ініціювати внесення змін та / або доповнень до цього договору.

Відповідно до підпункту 7.1 договору цей договір, що складається з правил та індивідуальної частини, набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок, вказаний позичальником. Дата переказу суми кредиту на картковий рахунок, вказаний позичальником є датою отримання кредиту позичальником. Строк дії цього договору складає період, що обчислюється з моменту його укладення і до моменту повного фактичного виконання сторонами своїх зобов`язань. Сторони домовились, що повне виконання зобов`язань повинно відбутись не пізніше дати встановленої пунктом 1.4 договору. Якщо зі спливом 3-го дня з моменту укладення цього договору відправлена товариством сума кредиту не надійде на картковий рахунок, вказаний позичальником, дія цього договору може бути припинена достроково, з моменту розміщення товариством відповідного повідомлення про припинення в особистому кабінеті позичальника.

Згідно з платіжним дорученням 15194028 від 14 лютого 2020 року ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 грн 00 к., призначення платежу: кредитні кошти згідно з договором 1266396.

01 квітня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 01/04, згідно з яким ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором № 1266396 від 13 лютого 2020 року на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (змінено найменування на ТОВ «Він Фінанс»), а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права вимоги до ОСОБА_1

13 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» укладено договір факторингу № 1/4, за умовами якого та згідно з додатком № 1 до договору факторингу набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1266396 від 13 лютого 2020 року.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 1266396 заборгованість ОСОБА_1 становить 17 125 грн 00 к., з яких:

- 5 000 грн 00 к. заборгованість за тілом кредиту;

- 11 125 грн 00 к. заборгованість за процентами;

- 1 000 грн 00 к. заборгованість за комісією.

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).

Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).

З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено.

Як видно з матеріалів справи кредитний договір № 1266396 від 13 лютого 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису.

Зі змісту договору витікає, що ОСОБА_1 при його оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, електрону адресу, адресу місця реєстрації (проживання), номер телефону.

ОСОБА_1 через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позикодавець надіслав останньому за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявник використав для підтвердження підписання договору позики.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі ОСОБА_1 для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Отже заповненням анкети-заяви на кредит № 1266396 від 13 лютого 2020 року та підписанням кредитного договору № 1266396 від 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Без вчинення вказаних дій по попередньому заповненню анкети-заяви та надання особистих даних для оформлення кредитного договору, у тому числі номеру телефону та / або та електронної пошти для отримання одноразового ідентифікатора, такий правочин не був би укладений.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач не надав достатніх доказів для підтвердження укладення кредитного договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» та що у договорі відсутній електронний підпис з одноразовим ідентифікатором, є помилковими. Відсутність відображення безпосередньо в тексті договору символів надісланого позичальнику цифрового підтвердження саме по собі в контексті конкретних обставин цієї справи не свідчить про неукладеність кредитного договору.

З метою підтвердження факту видачі кредитних коштів позивачем до позовної заяви долучено платіжне доручення 15194028 від 14 лютого 2020 року, яке підтверджує успішність проведення платежу ОСОБА_1 згідно з договором 1266396 в сумі 5 000 грн 00 к. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що додатково підтверджує наявність правовідносин між сторонами справи згідно з укладеним кредитним договором.

Отже наявні у матеріалах справи докази підтверджують факт укладення кредитного договору з відповідачем та перерахування йому коштів за договором позики.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку, визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором є помилковим.

Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом заборгованості.

Оскільки ТОВ «ФК «Солвентіс» не є первісним кредитором та, відповідно, не може надати первинні банківські документи, оскільки такі документи формуються, складаються та зберігаються в установі банку, який видав кредит, тому надані суду позивачем розрахунки, є належними та допустимими доказами заборгованості у цій справі.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, підстав для висновку про недоведеність факту укладення кредитного договору, перерахування позивачем кредитних коштів, їх отримання відповідачем та користування ними не має.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подав, як і жодних доказів на спростування факту укладення договору, або факту перерахування та отримання ним кредитних коштів.

Будь-якого спростування створення ОСОБА_1 особистого кабінету на сайті ТОВ «Мілоан», належність засобів зв`язку, зокрема номеру мобільного телефону та електронної пошти, які використовувались при укладенні договору, іншій особі ніж ОСОБА_1 , а також як укладення самого договору, так і отримання ним коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

Отже враховуючи, що ТОВ «ФК «Солвентіс» надало докази укладення договору з ОСОБА_1 та наявності заборгованості за кредитним договором, оскільки такі докази не спростовані відповідачем, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то суд першої інстанції не мав підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Отже рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Щодо стягнення судових витрат, то апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги позивача підлягають задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» необхідно стягнути 2 422 грн 40 к. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також 3 633 грн 60 к. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, що разом становить 6 056 грн 00 к.

Окрім того ТОВ «ФК «Солвентіс» просило стягнути з відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн 00 к. у суді першої інстанції.

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції до позовної заяви долучено:

- укладений між ТОВ «ФК «Пінг-Понг» (ТОВ «ФК «Солвентіс») та адвокатом Білецьким Б. М. договір № 43657029 про надання правничої (правової) допомоги від 01 листопада 2024 року;

- додаткову угоду від 03 березня 2025 року № 1266396 до договору № 43657029 про надання правничої (правової) допомоги від 01 листопада 2024 року;

- акт № 1266396 про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03 березня 2025 року.

З наданих документів встановлено, що розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги становив 6 000 грн 00 к.

Оскільки на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ТОВ «ФК «Солвентіс» надані відповідні письмові докази, надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, апеляційний суд дійшов приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 6 000 грн 00 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 травня 2025 року скасувати і ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» 17 125 (сімнадцять тисяч сто двадцять п`ять) грн 00 к. заборгованості за кредитним договором № 1266396 від 13 лютого 2020 року, яка складається з: 5 000 грн 00 к. заборгованості за тілом кредиту; 11 125 грн 00 к. заборгованості за процентами; 1 000 грн 00 к. заборгованості за комісією.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 к. та 6 000 (шість тисяч) грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс», м. Київ, вул. Рибальська, 22, .

Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало