ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7941/25 Справа № 212/3248/25 Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І.Б. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/3248/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Бахмутська міська рада, Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України",

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 19 травня 2025 року, яке ухвалене суддею Чайкіним І.Б.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 травня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом до Бахмутської міської ради, Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення записів з держаних реєстрів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 придбала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки № 407888393 від 12.12.2024 року в архівних записах Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься реєстраційний номер обтяження № 2202108, згідно якого 20.07.2005 року реєстратором Першою бахмутською нотаріальною конторою внесено інформацію про обтяження об`єкту квартири АДРЕСА_1 , де власником зазначено ОСОБА_2 (колишній продавець за Договором купівлі-продажу квартири від 27.12.1999 р).

Враховуючи відсутність альтернативної можливості в позасудовому порядку вирішити питання щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та виключення з Державного заборон запису № 2202108, позивачка просить суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 19 травня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Знято заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 та виключено: з Державного реєстру заборони на відчуження майна запис реєстратора Першої бахмутської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 2202108 від 20.07.2005 (архівний номер:3416480DONETSK1001, архівна дата: 17.10.2001, дата виникнення:26.08.1998, № реєстра:, внутр. №7В0144322ВF22F305D28) про заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі відповідач АТ "Державний ощадний банк України" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що заборона відчуження на спірну квартиру була накладена на підставі договору застави від 27 липня 1998 року, укладеного із колишнім власником ОСОБА_2 , та на теперішній час за забезпеченим кредитним договором обліковується непогашена кредитна заборгованість, а тому відсутні правові підстави для зняття обтяження із предмета застави.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Деменкова Є.С., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, просить стягнути з АТ "Державний ощадний банк України" витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000,00 грн.

Представник відповідача АТ «Ощадбанк» у судове засідання не з`явився, надавши заяву про відкладення розгляду справи, яка мотивована зайнятістю в судовому засіданні по іншій справ.

При цьому, у випадку, якщо суд дійде висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника АТ «Ощадбанк», просить суд задовольнити апеляційну скаргу.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку, що, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що відповідач АТ «Ощадбанк» реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та неможливість прибути у судове засідання обґрунтував зайнятістю у розгляді іншої справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача АТ «Ощадбанк», а тому клопотання про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Деменкову Є.С., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.12.1999 року позивачка ОСОБА_3 придбала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 (після перейменування м. Бахмут) Донецької області. Вказаний правочин було посвідчено 27.12.1999 року державним нотаріусом Першої артемівської державної нотаріальної контори Т.В.Бовою, зареєстровано в державному реєстрі за номером 2-4460. Начальником КП «Артемівське БТІ» 24.01.2000 року було проведено державну реєстрацію прав на нерухомість (а.с. 11).

Позивачка ОСОБА_1 16.02.2000 року зареєструвалася у вищевказаній квартирі, про що свідчить зроблено відповідну відмітку у паспорті (а.с. 16).

У зв`язку із повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України, на виконання розпорядження КМУ № 679-р від 02.08.2022 р «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області», активними бойовими діями в місті Бахмуті Донецької області, позивачка евакуювалася з міста Бахмут Донецької області до міста Києва (а.с. 10).

З метою оформлення права на компенсацію внаслідок знищення/пошкодження квартири позивачки, власниця квартири ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора для проведення реєстраційних дій внесення інформації про її право власності до державного реєстру нерухомого майна. 03.12.2024 року ОСОБА_1 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій у зв`язку із наявними зареєстрованими обтяженнями речових прав на спірну квартиру (а.с. 18).

В архівних записах Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься реєстраційний номер обтяження № 2202108, 20.07.2005 року реєстратором Першою бахмутською нотаріальною конторою внесено інформацію про обтяження об`єкту квартири АДРЕСА_1 , де власником зазначено ОСОБА_2 (продавець за Договором купівлі-продажу квартири від 27.12.1999 р), про що вказано в інформаційній довідці № 407888393 від 12.12.2024 року (а.с. 21)

Згідно із інформації з відповіді № 6430/6836-26-25/15.1 від 20.02.2025 р Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) повідомило, що постановою ВРУ від 04.02.2016 року місто Артемівськ Донецької області перейменовано в місто Бахмут, у зв`язку з чим, Перша артемівська державна нотаріальна контора була перейменована в Першу бахмутську державну нотаріальну контору. Наказом міжрегіонального управління до особливого розпорядження оголошено простій Бахмутської державної нотаріальної контори. Документи нотаріального діловодства та архіву Першої бахмутської державної нотаріальної контори до правонаступника або Донецького обласного державного нотаріального архіву з 1994 року не передавались, встановити їх місцезнаходження та стан збереження наразі неможливо (а.с. 9).

АТ «Ощадбанк» повідомило суд про те, що заборгованість за кредитним договором № 192-02 від 18.05.1998, укладеним між Банком та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) станом на 21.04.2025 згідно АБС ММФО становить 2 339,46 грн: - строкова заборгованість за основним боргом 0,00 грн; - прострочена заборгованість за основним боргом 2 329,66 грн; - строкова заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн; - прострочена заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн; - пеня - 9,80 грн.

До 2012 року заборгованість за кредитним договором № 192-02 від 18.05.1998, укладеним між ОСОБА_2 та Банком обліковувалася у програмному забезпеченні «Scarb 6», після чого відбулася зміна рахунків обліку складових заборгованості за відповідним кредитним договором із наступною міграцією залишків по вказаним рахункам до нового програмного комплексу.

Станом на 21.04.2025 року фінансові операції клієнтів АТ «Ощадбанк», у тому числі - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , кредитний договір № 192-02 від 18.05.1998), міститься у доступних базах даних: АБС Мілленіум з 01.01.2012 та АБС БАРС ММФО з 01.01.2017, у (іпотеки тощо) клієнта ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , кредитний договір № 192-02 від 18.05.1998) станом на 27.12.1999 наразі не є можливим.

Разом з цим, банківська виписка по рахунку № НОМЕР_2 /(UAH) клієнта ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) містить інформацію про те, що 16.03.2012 здійснено перенесення залишку заборгованості за кредитним договором № 192-02 від 18.05.1998 у розмірі 2 344,66 грн з рахунку № НОМЕР_3 на відповідний рахунок.

Станом на 21.04.2025 у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) згідно даних АБС ММФО відсутні невиконані зобов`язання перед АТ «Ощадбанк».

На виконання ухвали суду від 27.03.2025 АТ «Ощадбанк» надає копію договору застави від 29.07.1998 № 192/2 (а.с. 58-60).

18.05.1998 між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір строком на 10 років на купівлю квартири. 29.07.1998 в забезпечення виконання зобов`язань за таким кредитним договором між Банком та Позичальником було укладено договір застави за № 192/2, відповідно до умов якого накладено заборону на відчуження зазначеної у договорі квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з тим, що за кредитною операцією клієнта ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , кредитний договір № 192-02 від 18.05.1998) обліковувалася заборгованість, Банком не вчинялися дії щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (а.с. 52-65).

ОСОБА_2 за даними реєстру Бахмутської міської територіальної громади знятий з реєстрації по повідомленню про смерть особи територіального підрозділу ДМС ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , не має невиконаних зобов`язань перед АТ «Ощадбанк», та вілсутня альтернативна можливість в позасудовому порядку вирішити питання щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та виключення з Державного заборон запису № 2202108.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ззгідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року по справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частинирішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до положень частини першої ст.ст. 319 та ст. 328 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Зазначені норми матеріального права гарантують власнику вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та у спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вищевказаних приписів, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Встановлено, що 27.12.1999 року позивачка ОСОБА_3 придбала нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний правочин було посвідчено 27.12.1999 року державним нотаріусом Першої артемівської державної нотаріальної контори Т.В.Бовою, зареєстровано в державному реєстрі за номером 2-4460. Начальником КП «Артемівське БТІ» 24.01.2000 року було проведено державну реєстрацію прав на нерухомість (а.с. 11).

Отже, позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 з 27 грудня 1999 року.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В свою чергу, статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічне правило міститься у статті 19 Закону України «Про заставу».

Аналіз статей 546, 572, 576, 577 ЦК України, статей 1, 4 Закону України «Про заставу» дає підстави для висновку, що суть застави полягає в тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майнапереважно перед іншими кредиторами цього боржника(постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 921/5/18).

У статті 577 ЦК України визначено, що моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Матеріалами справи підтверджено, що 18.05.1998 між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір строком на 10 років на купівлю квартири. 29.07.1998 в забезпечення виконання зобов`язань за таким кредитним договором між Банком та Позичальником було укладено договір застави за № 192/2, відповідно до умов якого накладено заборону на відчуження зазначеної у договорі квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В архівних записах Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься реєстраційний номер обтяження № 2202108, 20.07.2005 року реєстратором Першою бахмутською нотаріальною конторою внесено інформацію про обтяження об`єкту квартири АДРЕСА_1 , де власником зазначено ОСОБА_2 (продавець за Договором купівлі-продажу квартири від 27.12.1999 р), про що вказано в інформаційній довідці № 407888393 від 12.12.2024 року (а.с. 21).

Тобто, на момент набуття у власність позивачкою ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , остання не знала та не могла знати про наявність обтяження на це майно.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_2 , за даними реєстру Бахмутської міської територіальної громади, знятий з реєстрації по повідомленню про смерть особи територіального підрозділу ДМС 22 грудня 2020 року.

Частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Сплив строків пред`явлення вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 344/7491/14-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 520/7281/15-ц.

Враховуючи наведене, ту обставину, що позивачка ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 та не має невиконаних зобов`язань перед АТ «Ощадбанк», який протягом тривалого часу не вчиняв дій щодо звернення, як до боржник ОСОБА_2 , так і до його спадкоємців, з вимогою про погашення заборговансоті за кредитом, враховуючи відсутність альтернативної можливості в позасудовому порядку вирішити питання щодо зняття заборони відчуження нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 та виключення з Державного заборон запису № 2202108, суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо можливості задовольнити позовні вимоги для відновлення гарантованого Конституцією Україн права позивачки ОСОБА_1 на вільне володіння належним їй нерухомими майном.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду, в оскаржуваній частині, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Об?єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

Як вбачається з матеріалів справи, правничу допомогу позивачці ОСОБА_1 у суді апеляційній інстацнії надавала адвокат Деменкова Є.С. на підставі Ордеру серії АН №1735404 від 14 липня 2025 ркоу та Договору про надання правової допомоги від 14 липня 2025 року.

Згідно п. 3.2. цього Договору стоорони узгодили, що розмір гонорару адвоката складає 8 000,00 грн. і ці кошти сплачено позивачкою у повному обсязі, що підтверджується квитанцією від 18 серпня 2025 року.

Заява про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, доставлено до Електронного кабінету Користувача ЄСІТС відповідача АТ «Ощадбанк» 29 серпня 2025 року, що підтверджено квитанцією №4353793.

Матеріали справи не містять клопотання відповідача АТ «Ощадбанк» про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465 заі 18); від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс 19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26 цс 21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94 гс 20).

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи в суді апеляційної інстанції, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000,00 грн. та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 19 травня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: