ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 753/17820/20

провадження № 61-363св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Болдирєва Дар`я Ігорівна, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у складі судді Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року у складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська міська рада, Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності у порядку спадкування.

Позов обґрунтований тим, що на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Дарницької районної ради депутатів трудящих 25 травня 1965 року, житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_6 та його матері ОСОБА_7 , по 1/2 частці кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 належну йому 1/2 частку в праві власності на вказаний будинок успадкувала дружина ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 після смерті чоловіка залишилась проживати в спірному житловому будинку разом з його матір`ю ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , не прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_6 , померла.

В будинку залишилась проживати ОСОБА_8 , яка вважала себе власником всього будинку.

21 листопада 2002 року ОСОБА_8 склала заповіт, за умовами якого все належне їй майно заповіла ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 січня 2007 року за ОСОБА_8 визнано право власності за набувальною давністю на 1/2 частку в праві власності на домоволодіння, що належала ОСОБА_7 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла.

Після смерті ОСОБА_8 позивач прийняла спадщину на майно, яке залишилось після її смерті, та отримала свідоцтво про право власності.

В період перебування в провадженні суду справи за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини (справа № 753/3659/18), відповідачі ввели суд в оману та 29 червня 2018 року зареєстрували право власності

по 1/8 частці в праві власності за кожним на спірний будинок.

Вважала, що відповідачі незаконно заволоділи часткою будинку, на яку вона вже отримала право власності, право власності за кожним з відповідачів зареєстровано з порушенням процедури отримання свідоцтва про право на спадщину, останні не проживали та не були зареєстровані в спірному будинку з часу прийняття нею спадщини.

Посилаючись на викладене, позивач просила: припинити право власності ОСОБА_5 на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 29 червня 2018 року; скасувати право власності ОСОБА_4 на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 23 жовтня 2018 року; скасувати право власності

ОСОБА_2 на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 29 червня 2018 року; скасувати право власності ОСОБА_3 на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 від 31 липня 2018 року; залишити їй в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_8 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди виходили з того, що право власності на 1/8 частку у праві власності у спірному домоволодінні кожний з відповідачів набув на підставі та у спосіб, передбачений законом, при цьому прав та законних інтересів ОСОБА_1 порушено не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Болдирєва Д. І., засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року, просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази та пояснення свідків.

Право на володіння та користування майном з боку відповідачів, яке успадковано ОСОБА_1 за заповітом, суттєво впливає на її законні права та інтереси та порушує її право власності.

Аргументи інших учасників справи

У червні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив відповідачів на касаційну скаргу, у якому вони просять закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Відзив мотивований тим, що у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 викладені висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідачі не порушили права, свободи чи законні інтереси ОСОБА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктами 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по 1/2 частці в праві власності кожному на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Дарницької районної ради трудящих 25 травня 1965 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Належну ОСОБА_6 1/2 частку в праві власності на вказаний будинок успадкувала його дружина ОСОБА_8 , про що 07 липня 1989 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

21 листопада 2002 року ОСОБА_8 склала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповіла ОСОБА_1

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 лютого 2013 року у справі № 2-141/12 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом від 21 листопада 2002 року після смерті ОСОБА_8 , який посвідчено державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори Ковток А. І. та зареєстровано у реєстрі за №1-9789.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 листопада 2012 року у справі № 2-3189/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_8 , до Київської міської ради, третя особа - ОСОБА_9 , про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок, що належала ОСОБА_7 , відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2015 року у справі № 753/2595/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року, за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, встановлено факт прийняття ОСОБА_9 спадщини після померлої ОСОБА_7 .

Визнано за ОСОБА_9 , як за спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_7 право власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 .

30 серпня 2012 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповіла своїм дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в рівних частках кожному.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

29 червня 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого 30 серпня 2012 року, спадкоємцю зазначеного в заповіті майна ОСОБА_9 - ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 1/2 частка у праві власності на який належала померлій на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва

від 30 березня 2015 року (т. 1 а. с. 86).

29 червня 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого 30 серпня 2012 року, спадкоємцю зазначеного в заповіті майна ОСОБА_9 - ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 1/2 частка у праві власності на який належала померлій на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2015 року (т. 1 а. с. 98).

31 липня 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого 30 серпня 2012 року, спадкоємцю зазначеного в заповіті майна ОСОБА_9 - ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 1/2 частка у праві власності на який належала померлій на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2015 року (т. 1 а. с. 90).

23 жовтня 2018 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого 30 серпня 2012 року, спадкоємцю зазначеного в заповіті майна ОСОБА_9 - ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/8 частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , 1/2 частка у праві власності на який належала померлій на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2015 року (т. 1 а. с. 94).

Право власності відповідачів на належні їм частки в праві власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту необхідно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (стаття 19 Конституції України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2015 року у справі № 753/2595/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2015 року, за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, встановлено факт прийняття ОСОБА_9 спадщини після померлої ОСОБА_7 .

Визнано за ОСОБА_9 , як за спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_7 право власності на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

30 серпня 2012 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповіла своїм дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в рівних частках кожному.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а. с. 84).

У 2018 році державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого 30 серпня 2012 року, спадкоємцям зазначеним в заповіті майна ОСОБА_9 - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/8 частку у праві власності за кожним у житловому будинку за АДРЕСА_1 , 1/2 частка у праві власності на який належала померлій на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що право власності на 1/8 частку у спірному домоволодінні кожний з відповідачів набув на підставі та у спосіб, передбачений законом, при цьому прав та законних інтересів позивача не порушували, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник не зазначив щодо якої норми права відсутній висновок Верховного Суду та не навів обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи, як і не навів мотивованого обґрунтування того, як саме висновок щодо застосування норми права вплине на висновки судів, викладені в оскаржених судових рішеннях, тому колегією суддів не приймаються до уваги зазначені доводи.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили зібрані у справі докази та пояснення свідків є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, правильно встановили, що кожен з відповідачів на підставі заповіту, посвідченого 30 серпня 2012 року, набули право власності на 1/8 частку в праві власності на спірне домоволодіння. Порушень порядку надання та отримання доказів у судах першої та апеляційної інстанцій Верховним Судом не встановлено.

Враховуючи те, що на підставі частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та переоцінювати докази, належна оцінка яких здійснена судами першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що переглядається, вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав та інтересів з боку відповідачів щодо права власності на спірне майно.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У силу частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо клопотання ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про закриття касаційного провадження

Відповідачі у відзиві на касаційну скаргу просили закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Перевіривши доводи вказаного клопотання та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що підстав для задоволення клопотання і закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України немає.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Болдирєва Дар`я Ігорівна, про закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Болдирєва Дар`я Ігорівна, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк