Провадження №: 4-с/336/49/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду міста Запоріжжя Боєв Є.С., розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність в.о. начальника Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () Комлик Наталії Володимирівни,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в порядку ст. 447-1 ЦПК України звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність в.о. начальника Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () Комлик Н.В., якою просить визнати бездіяльність протиправною та повергнути йому неправомірно стягнуті грошові кошти.

В обґрунтування скарги вказує, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2025 у справі № 336/520/25 на нього накладено адміністративне стягнення, передбачене ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. Штраф ним був сплачений в повному обсязі 27.01.2025, тобто виконав постанову суду та вчинив усе, що було у ній вказано. На жаль, постанова не містила роз`яснення його обов`язку повідомити суд про сплату штрафу та зазначити у призначенні платежу номер постанови суду. Тобто, він повторно сплатив у держбюджет штраф, а нього повторно виконавча служба стягує цей же штраф у подвійному розмірі.

29.07.2025 він письмово звернувся до виконавчої служби про повернення стягнутих коштів, проте йому було усно відмовлено у такому поверненні та запропоновано звернутися до суду. Письмової відповіді на своє звернення він так від ВДВС і не отримав, хоча 29.08.2025 сплив строк, встановлений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно із виконавчим документом, що не було дотримано державною виконавчою службою.

Суддя, вивчивши скаргу та додані до неї документи, дійшов висновку, що дана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно зі ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, як право на звернення зі скаргою в порядку цивільного судочинства, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами Цивільного процесуального кодексу України (у цивільній справі), та його примусовим виконанням, яке вчиняється відповідним відділом державної виконавчої служби або приватним виконавцем.

Зі змісту скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що ОСОБА_1 як сторона виконавчого провадження (боржник), оскаржує законність дій / бездіяльності державного виконавця не щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, а щодо виконання постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 172-20 КУпАП, ухваленого в порядку КУпАП.

Водночас, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Зазначена норма є загальною і стосується усіх випадків оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, крім тих, що передбачені прямо у окремому законі.

Так, порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, вчинених на виконання судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, передбачено у ЦПК України, у таких випадках виключається адміністративна юрисдикція.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, такі рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Подібні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 678/1/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 757/62025/17-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17 тощо.

Зокрема, у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 757/62025/17-ц наголошено на тому, що така скарга не може бути розглянута і в порядку Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки КУпАП не передбачає можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання.

За приписами ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З наведеного вбачається, що розгляд справи Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, як судом загальної юрисдикції, з порушенням правил предметної юрисдикції є порушенням права особи на справедливий суд (ч. 1 ст. 6 Конвенції) та безумовною підставою для скасування ухваленого у справі рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тому у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державної виконавчої служби слід відмовити та роз`яснити, що останній може звернутись до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII, ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, п. 1 ч. 1 ст. 186, ст. 260-261, 353, 354, 447-1 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність в.о. начальника Залізничного відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () Комлик Наталії Володимирівни.

Копію ухвали надіслати скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що розгляд даної справи відноситься до юрисдикції адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом 15 днів з дня складення повної ухвали суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Є.С. Боєв