ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Рішення

Іменем України

03 вересня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

Встановив:

У травні 2025 року представником товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» (далі, ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», позивач) з використанням системи «Електронний суд» подано позов до Фастівського міськрайонного суду Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 225 000 гривень з ОСОБА_1 (далі, відповідач).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.01.2024 між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (далі, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА»), як кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4331857, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами, зі строком кредитування до 360 днів.

Однак, в подальшому позичальник своїх обов`язків щодо повернення коштів не виконав та не сплачував відсотки за користування кредитом, передбачені договором.

В подальшому, відбулась заміна сторони кредитора в кредитному зобов`язанні внаслідок укладення договору факторингу від 23.09.2024 між ТОВ ««ЛІНЕУРА УКРАЇНА» таТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» № 23/09/2024.

Після відступлення права вимоги за вказаним вище правочином, право вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4331857 від 26.01.2024 року перейшло до ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» і останнє, як новий кредитор, може вимагати стягнення з позичальника заборгованості в примусовому порядку.

Згідно тверджень позивача, станом на дату подання позову, загальний розмір заборгованості за договором № 4331857 від 26.01.2024 становить 225 000 гривень та включає: заборгованість за тілом кредиту - 22 500 гривень,заборгованість за процентами нарахованими первісним кредитором 136 125 гривень, заборгованість за процентами нарахованими ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» за 118 календарних днів 66 375 гривень.

Зазначені вище суми позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку, а також стягнути з відповідача понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 гривень.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2025 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін спору, клопотання представника позивача задоволено та витребувано від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», належним чином завірену інформацію, щодо підтвердження факту належності платіжної картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а також підтвердження факту зарахування коштів 26.01.2024 на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», у сумі 22500 грн., за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» () через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення».

На виконання ухвали суду про витребування доказів, витребувані докази були надані АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» частково, а саме надано: - інформацію про те, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 ; 26.01.2024 на платіжну картку № НОМЕР_3 , Банком-емітентом якої є АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» було зараховано кошти в сумі 22 500 грн. (а. с. 191).

Додатково повідомлено, що кошти зараховувались не по реквізитах, а через платіжну систему, тому у Банку відсутня інформація, щодо призначення, та рахунків відправників, відповідно підтвердити чи спростувати факт того, що платежі надходили за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» () через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» Банк не може.

06 червня 2025 року відповідачем з використанням системи «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву.

За змістом відзиву, відповідач визнає позовні вимоги частково, та просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення нарахованих процентів, штрафних санкцій та пені як таких, що є явно завищеними, несправедливими та суперечать положенням ЦК України (а. с. 193-196).

Відповідач вважає, що існують підстави для часткового задоволення позовних вимог виключно в межах суми фактично отриманої позики (тіла кредиту) у розмірі 22 500 грн. або в межах сукупно обґрунтованого розміру 35 625 грн.

Відповідач свій розрахунок, згідно якого тіло кредиту складає 22 500 грн.; допустимі проценти (100 % річних) 1 875 грн.; допустимі штрафні санкції (до 50 %): 11 250 грн.; усього 35 625 грн.

Також, відповідач стверджує, що заявлена до стягнення сума 225 000 грн. не має розумного зв`язку з сумою фактично отриманої позики (так званим тілом кредиту). Нараховані проценти, штрафи та пені у кілька разів перевищують основну суму боргу, що порушує баланс інтересів сторін.

Згідно з умовами кредитного договору, строк користування кредитом становить 30 днів, з 26.01.2024 (або 27.01.2024) по 25.02.2024 (або 26.02.2024). Тобто, позика була надана на короткостроковій основі, що свідчить про обмежений період для її повернення. Враховуючи це, нарахування відсотків і штрафних санкцій за цей короткий строк, а також їхній розмір, є надмірними та не відповідають принципам справедливості та добросовісності, передбаченим чинним законодавством України.

12 червня 2025 року представником позивача з використанням системи «Електронний суд» подана відповідь на відзив (а. с. 202-206).

За змістом відповіді на відзив представник позивача позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що відповідач не надав докази виконання зобов`язань за Договором № 4331857 від 26.01.2024 у межах строку 360 днів, як визначено у п. 1.3. Договору № 43311854 від 26.01.2024 р. про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідач помилково зазначає у відзиві, що строк договору (користування кредитом) складає 30 днів.

«ПРОЦЕНТИ ЗА КОРИСТУВАННЯ КРЕДИТОМ» проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України».

Відтак, згідно із п. 1.3 Договору № 4331857 від 26.01.2024 строк кредиту 360 днів: з 26.01.2024 року по 19.01.2025 року. Тобто, нарахування відсотків здійснювалося протягом усього зазначеного періоду та є правомірними.

Здійснений відповідачем контр-розрахунок не відповідає умовам Договору та не може прийнятий в основу ухваленого рішення у даному спорі

В судове засідання представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час і дату проведення судового засідання, не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», позовні вимоги підтримують, просив позов задовольнити (а. с. 222-223).

З урахуванням того, що судом не визнавалась обов`язковою явка представника позивача, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити судове засідання без участі представника позивача.

Відповідач для участі в судовому засіданні не з`явився, був повідомленим належним чином про час і дату проведення судового засідання, причини неявки суду не відомі.

З урахуванням викладеного, суд, керуючись приписами частини 4 статті 223 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

При цьому, з огляду на положення частини 1 статті 280 ЦПК України, враховуючи подання відзиву відповідачем, суд не проводить заочний розгляд справи та не ухвалює заочне рішення.

З огляду на неявку в судове засідання учасників справи, у відповідності до приписів частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, 02 вересня 2025 року перейшов на стадію ухвалення судового рішення.

Відповідно до приписів статті 244 ЦПК України ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 03 вересня 2025 року до 16 години 15 хвилин.

Ознайомившись з доводами, викладеними в заявах по суті спору, та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Так, судом встановлено, що 26 січня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладеного договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4331857, з додатками № 1 (а. с. 37-57).

Відповідно до пункту 1.2, 1.3. 1.4.1 договору, відповідач отримав кредит у сумі 22 500 гривень, строком на 360 днів, в якому періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, стандартна процентна ставка 2,5 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, денна процентна ставка 2,5 %.

Договір підписаний позичальником з використанням електронного підпису.

Перерахування грошових коштів у сумі 22 500 гривень відповідачу, як позичальнику, підтверджується копією листа ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА» (а. с. 36).

Також, з наданої АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформації вбачається, що АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» було емітовано банківську картку на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), Банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 ; 26.01.2024 на платіжну картку № НОМЕР_3 , Банком-емітентом якої є АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» було зараховано кошти в сумі 22 500 гривень, що відповідає сумі, зазначеній в договорі про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4331857 від 26.01.2024 року (а. с. 191).

Відповідач факт отримання грошових коштів в борг не заперечує.

Згідно з розрахунками заборгованості за договором № 4331857 від 26.01.2024, загальний розмір заборгованості за договором становить 225 000 гривень та включає: заборгованість за тілом кредиту - 22 500 гривень,заборгованість за процентами нарахованими первісним кредитором 136 125 гривень, заборгованість за процентами нарахованими ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» за 118 календарних днів 66 375 гривень(а. с. 63-72, 73-75).

23 вересня 2024 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» укладеного договір факторингу № 23/09/2024, згідно з умовами якого позивачу, як новому кредитору, передано право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4331857 від 26.01.2024 року, укладеним з відповідачем (а. с. 110-118).

Факт передачі права вимоги за договором № 4331857 від 26.01.2024 року підтверджується витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 23/09/2024 від 23 вересня 2024 року (а. с. 174).

Матеріали справи також не містять доказів, які б спростовували факт укладення зазначеного договору факторингу та переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4331857 від 26.01.2024 року.

Відповідач правомірність укладення договору факторингу не заперечує, доказів звернення з позовом до суду про визнання договору факторингу недійсним не надав.

З урахування встановлених вище обставин, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми.

Так, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків.

Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.

При цьому, необхідною умовою для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.

Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу.

З урахування встановлених обставин справи та наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що до ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», як до нового кредитора, перейшли права та обов`язки у зобов`язанні, що існує в межах кредитного договору і позивач має достатні підстави для стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором.

При цьому, суд погоджується з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь з відповідача заборгованості за тілом кредиту згідно з розрахунком, доданим до позовної заяви.

Суд, перевіривши зазначений розрахунок суми боргу за тілом кредиту, прийшов до висновку про його правильність, при цьому врахувавши, що відповідач доказів повного чи часткового погашення заборгованості за тілом кредиту не надав.

Також, суд погоджується з необхідністю стягнення процентів за користування кредитом за весь період строку кредитування 360 днів. В даному випадку заміна сторони в зобов`язальному правовідношенні не змінює його умов та, відповідно, не припиняє права позивача, як нового кредитора, нараховувати проценти за користування коштами.

Однак, суд вважає, що проценти мають бути нарахованими у відповідності до максимального розміру денної процентної ставки, визначеному в частині 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в чинній редакції) в залежності від дії перехідного періоду, визначеного пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування».

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Оскільки Закон України № 3498-ІХ набув чинності 24.12.2023 року та застосовано визначений законодавством перехідний період до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, в період часу з 24.12.2023 року до 22.04.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 2,5 %, в період часу з 23.04.2024 року до 20.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1,5 %, а з 21.08.2024 року максимальний розмір денної процентної ставки 1 %.

Застосування перехідного періоду при визначенні максимального розміру денної процентної ставки відповідає роз`ясненням, викладеним в пункті 2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 09 лютого 1999 року по справі № 1-7/99, згідно яким, в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Отже, в цьому випадку застосовується ультраактивна форма регулювання суспільних відносин.

Згідно із розрахунком позивача, проценти за користування кредитом були нараховані за ставкою 2,5 % щоденно, за період часу з 26 січня 2024 року до 19 січня 2025 року (а. с. 63-75).

В силу приписів статті 13 ЦПК України суд, визначаючи розмір процентів, не виходить за межі періоду, зазначеного у розрахунку позивача.

Таким чином, проценти за користування кредитом в цьому випадку нараховується:

1.За період часу з 26 січня 2024 року до 22 квітня 2024 року за ставкою 2,5 % щоденно у сумі 49 500 гривень (в цьому випадку суд приймає до уваги розрахунок позивача і вважає його правильним),

2.За період часу з 23 квітня 20 серпня 2024 року за процентною ставкою 1,5 % щоденно у сумі 40 500 гривень (22 500 гривень х 1,5 % х 120 днів),

3.За період часу з 21 серпня 2024 року до 19 січня 2025 року (останнього дня розрахунку позивача) за процентною ставкою 1 % щоденно у сумі 34 200 гривень (22 500 гривень х 1 % х 152 дні).

Загальний розмір нарахованих процентів становить 124 200 гривень (49 500 гривень + 40 500 гривень + 34 200 гривень).

Загальна сума заборгованості за кредитом складає 146 700 гривень (22 500 гривень + 124 200 гривень).

Додатково, суд не приймає до уваги Лист НБУ від 19 лютого 2024 року № 14-004/12907 в частині висновків щодо незмінності максимального розміру денної процентної ставки за кредитними договорами, укладеними в перехідний період, визначений пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX).

В цьому випадку суд звертає увагу на те, що в силу приписів частини 5 статті 4 ЦК України, НБУ не належить до органів державної влади, що можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Крім цього, лист за своєю природою не є регуляторним нормативно-правовим актом у сфері цивільно-правових відносин.

Позиція щодо необхідності застосування положень 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції Закону №3498-IX) кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року та не можливості застосування роз`яснень, викладених в Листі НБУ від 19 лютого 2024 року № 14-004/12907 наведена Постанові Тернопільського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року по справі № 606/419/25 та в Постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 05 червня 2025 року по справі № 349/2181/24.

В цій цивільній справі суд не вбачає підстав для відступу від зазначених вище релевантних правових позицій.

Далі, суд критично оцінює доводи відповідача про непропорційність та несправедливість умов договору і констатує, що судом не встановлено обставин, які б в силу приписів частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» свідчили б про нікчемність кредитного договору в цілому чи окремих його частин.

Договір підписаний відповідачем, як позичальником, без зауважень, грошові кошти були отримані позичальником в борг у сумі, визначеній договором, позичальник не скористався правом дострокової відмови від договору чи дострокового повернення кредиту.

Суд, з огляду на приписи статті 204 ЦК України і дію презумпції правочину, критично оцінює доводи відповідача про укладення кредитного договору на вкрай невигідних умовах і додатково зазначає, що в силу приписів статті 13 ЦПК України, в межах цієї цивільної справи не може давати оцінку недійсності кредитного договору з підстав, передбачених статтю 233 ЦК України, за відсутності судового рішення, що набрало законної сили, про визнання цього кредитного договору недійсним, як такого, що вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Також суд звертає увагу на помилковому ототожненні відповідачем строку кредитування та періоду здійснення платежів за процентами і зауважує, що проценти мають бути нарахованими протягом строку кредитування, визначеному в пункті 1.3 договору.

Суд також не бере до уваги доводи відповідача щодо визнання розміру нарахованих штрафних санкцій, так як позивачем вказані вимоги не були заявлені та в силу приписів статті 13 ЦПК України судом не розглядаються.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенні в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, згідно з розрахунком, наведеним в мотивувальній частині судового рішення.

Далі, позивачем заявлені до стягнення з відповідача грошові кошти у сумі 10 000 гривень, як компенсація витрат на правничу допомогу.

Обставини щодо надання правничої допомоги та розміру підтверджуються договором про надання юридичних послуг № 01/08-2024-А від 01 серпня 2024 року, актом № 4331857 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно договору № 01/08/2024-А від 01 серпня 2024 року, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю (а. с. 100-103, 78-79, 158)

Оцінюючи наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Враховуючи обсяг наданої правничої допомоги, характер спірних відносин, складність справи та часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до 4 000 гривень.

Далі, керуючись приписами статті 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача компенсацію витрат зі сплати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені на 65 % від первинно заявлених, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 574,56 гривні.

Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, -

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» грошові кошти у сумі 146 700 гривень, як заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4331857 від 26 січня 2024 року, що складається з: 22 500 гривень заборгованість за тілом кредиту, 124 200 гривень заборгованість за процентами.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» 4 000 гривень, як компенсацію витрат позивача за надання професійної правничої допомоги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» 1 574,56 гривень, як компенсацію сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, прим. 2.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.