ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2025 року м. Кропивницький

справа № 402/205/25

провадження № 22-ц/4809/1067/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2025 року (суддя Терновенко А. В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі ТОВ «Фінпром Маркет») звернулось до Ульяновського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики № 75387622 у розмірі 25071,20 грн, з яких: 7400,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 17671,20 грн сума заборгованості за відсотками. Також просить відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 12 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», Позикодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) укладено договір позики №75387622 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) (далі Договір позики), за умовами якого Позикодавець зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в сумі 74000,00 на строк 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,99 % в день.

Зазначає, що згідно з умовами Договору позики Позичальник зобов`язався вчасно повернути позику та сплатити відсотки у порядку, визначеному цим договором. Однак, відповідач своїх зобов`язань за Договором позики належним чином не виконав.

Відповідно до договору факторингу від 21 грудня 2021 року № 2112, укладеного між ТОВ «ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Управління Активами» (далі - ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами»), до ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» перейшло право грошової вимоги до відповідача за Договором позики.

У подальшому, між ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу від 31 березня 2023 року № 310323-ФМ, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 25071,20 грн, з яких: 7400,00 грн заборгованість за основною сумою боргу, 17671,20 грн заборгованість за відсотками.

Відповідач у поданому до суду першої інстанції відзиві просив у задоволенні позову відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про що ним заявлено у відповідній заяві (а.с. 84-86). Зауважує, що грошові кошти у розмірі 7 400,00 грн за Договором позики надавались строком на 30 днів, а тому 11 вересня 2021 року у Позичальника виник обов`язок повернути Позикодавцю суму позики та процентів, а у Позикодавця виникло право вимагати сплати коштів за договором. Разом з тим, позивач звернувся до суду 26 лютого 2025 року, тобто, на думку відповідача, з пропуском строку позовної давності. Крім того, вказує, що поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, які мають бути стягнуті з позивача у разі відмови у задоволенні позовних вимог (а.с. 76-79).

У відповіді на відзив позивач вказує, що враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного ст. 257 ЦК України, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п.19 Перехідних положень ЦК України), загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено, а відтак відсутні підстави для звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності. Щодо витрат відповідача на правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн, вважає їх завищеним у зв`язку з невідповідністю критерям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а тому у їх компенсації необхідно відмовити (а.с. 87-89).

Відповідно до заперечень на відповідь на відзив відповідач, посилаючись, зокрема, на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, наполягає на пропуску позивачем строку позовної давності. Враховуючи, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем не надано, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. У частині витрат на правничу допомогу зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000,00 грн є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а тому відсутні підстави для зменшення їх розміру (а.с. 97-102).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» відмовлено; здійснено з позиваач на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти у розмірі 7 400,00 грн за Договором позики № 75387622 від 12 серпня 2021 року надавалися відповідачу строком на 30 днів, відповідно дата повернення позики та процентів від суми позики (останній день) 11 вересня 2021 року. Отже, 11 вересня 2021 року у позичальника виник обов`язок повернути позикодавцю суму позики та процентів, а, відповідно, у позикодавця з наступного дня виникло право вимагати у позичальника повернути всю суму позики та сплатити проценти від суми позики. Оскільки позивач звернувся до суду 26 лоютого 2025 року, на переконання суду першої інстанції, він пропустив встановлений ст.257 ЦК України строк позовної давності.

Судом зауважено, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку позовної давності, позивачем не надано, клопотання про поновлення строку позовної давності не подавалося. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи наведене, місцевий суд послався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, відповідно до якого поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлена саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання скаржником відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав. Також, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Таким чином, щодо незвернення з позовом до відповідача у період дії воєнного стану суд виснував, що ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачем за умови надання ним до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Здійснюючи розподіл судових витрат у справі, суд вважав заявлений розмір витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, доведеним, документально обґрунтованим, співмірним зі складністю справи та виконаними роботами, а тому таким, що підлягає відшкодуванню позивачем у повному обсязі.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2025 року, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2025 року скасувати з ухваленням нового рішення; позовні вимоги задовольнити; стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» суму заборгованості за Договором позики №75387622 у розмірі 25 071,20 грн, з яких: 7 400,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 17 671,20 грн сума заборгованості за відсотками; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що застосувавши у вирішенні спору правовий висновок Великої Палати Верховного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22, суд першої інстанції сплутав поняття строку позовної давності з процесуальним строком. Вказує, що Прикінцеві положення КАС України та ЦПК України не передбачають зупинення процесуальних строків у зв`язку із військовим станом, тоді як прикінцеві положення ЦК України передбачають.

Вважає, що місцевим судом помилково залишено поза увагою п.12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції чинній на день звернення з позовом), згідно з якими строки, визначені ст.ст 257-259 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану, а тому загальний строк позовної давності у три роки продовжено та позивачем не пропущено.

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та наполягає на своїй позиції щодо пропуску позивачем строку позовної давності (а.с. 145-147).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 27 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 03 червня 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі відповідних наказів голови Кропивницького апеляційного суду, головуючий суддя Дьомич Л. М. та суддя Письменний О. А. перебували у відпустці у період з 11 серпня 20205 року по 29 серпня 2025 року включно, а суддя Дуковський О. Л. у період з 11 серпня 2025 року по 05 вересня 2025 року включно.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (надалі - Позикодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) укладено договір позики №75387622 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) (далі Договір позики, а.с. 20).

За умовами п. 1 Договору позики за цим договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти (надалі позику) на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити Позикодавцю плоту (проценти) від суми позики.

У п. 2 Договору позики його сторони погодили, що сума позики складає 7400,00 грн; строк позики 30 днів; процента ставка (базова) - 1,99 % в день, яка є фіксованою; орієнтовна загальна вартість позики 9167,12 грн.

Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики (п. 4 Договору позики).

Кредитний договір разом з Таблицею обчислення загальної вартості кредиту длоя споживаач та реальної річної процентної ставки, що є Додатком № 1 до Договору позики, підписані електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

З довідки про ідентифікацію, наданої ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», вбачається, що одноразовий ідентифікатор, яким підписаний Договір позики та додаток до договору направлений на електронну пошту відповідача 12 серпня 2021 року о 14:42:14 (а.с. 32 зв.бік).

ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання за Договором позики виконало у повному обсязі, надавши в користування відповідачу кошти в сумі 7400,00 грн у безготівковій формі шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 , що підтверджується копією платіжної інструкції від 12 серпня 2021 року та довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінекспрес», яким вказана платіжна інструкція була прийнята до виконання (а.с. 33 зв. бік, 34).

21 грудня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (Клієнт) та TOB «Фінасова Компанія Управління Активами» (Фактор) було укладено Договір факторингу № 2112 (а.с. 35-42), відповідно до якого Фактор передає грошові кошти, що дорівнюють ціні пролдажу, у розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступає Факторові права вимоги до боржників, зазначених в Реєстрі заборгованостей (Додаток № 1 до цього договору), у розмірі портфеля заборгованості. Сторони погодили, що до Фактора переходять всі права грошової вимоги, які належали Клієнту за кредитними договорами (право вимоги).

Відповідно до Реєстру прав вимог № 1 до Договору факторингу № 2112 TOB «Фінасова Компанія Управління Активами» набуло права грошової вимоги до Боржника - ОСОБА_1 за Договором позики у загальній сумі 25071,20 грн, з яких: 7400,00 грн - заборгованість по основному боргу, 17671,20 грн заборгованість по відсоткам (а.с. 43-45).

31 березня 2023 року між TOB «Фінасова Компанія Управління Активами» (Клієнт) та ТОВ «Фінпром Маркет» (Фактор) укладено договір факторингу №310323-ФМ (а.с. 47-55), згідно з яким на умовах, визначених цим договором, ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права вимоги до боржників, зазначених в Реєстрі заборгованостей (Додаток № 1 до цього договору)

Як вбачається з Реєстру бржників, до ТОВ ««Фінпром Маркет» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором позики у загальній сумі 25071,20 грн грн, з яких: 7400,00 грн - заборгованість по основному боргу, 17671,20 грн заборгованість по відсоткам (а.с. 56-58).

Аналогічна інформація щодо розміру заборгованості відповідача за Договором позики відображена у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , виконаного позивачем (а.с. 8-10).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16 визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51).

У постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, зуваживши, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Всупереч викладеному, у справі, що переглядається, суд першої інстанції фактично проігнорував процесуальний обов`язок з`ясувати питання наявності порушеного права позивача, у результаті чого оскаржуване рішення не містить обов`язкового висновку суду за результатом розгляду справи про обґрунтованість чи то безпідставність вимог позову.

Вирішуючи даний спір по суті, апеляційний суд виходить з фактичних обставин та наявних у матеріалах справи доказів, а тому вважає встановленим та належним чином підтвердженим факт отримання відповідачем коштів у сумі 7400,00 грн за Договором позики.

Колегією суддів взято до уваги, що відповідач не заперечує факт укладення Договору позики та погодження його умов, отримання коштів у позику, факту порушення ним своїх зобов`язань за договором, а також факту набуття позивачем права вимоги за Договором позики.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Договором позики належним чином не виконав, отримані у позику кошти в сумі 7400,00 грн у межах встановленого у договорі строку Позичальнику не повернув.

Зваживши на фактичні обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про стягнення з відповідача отриманої та неповернутої суми позики у розмірі 7400,00 грн.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, апеляційний суд виходить із наступного.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Як було встановлено, умовами Договору позики передбачено, що позика у сумі 7400,00 грн надається відповідачу на строк 30 днів зі сплатою процентів фіксованої процентної ставки у розмірі 1,99 % в день.

Колегією суддів взято до уваги, що умови та порядок автоматичного продовження (пролонгації) строку користування позикою Договором позики не передбачені. Натомість, вони визначені у Правилах надання грошових коштів у позику, розміщених на сайті ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Зазначені Правила відповідачем не підписувались, а, отже, не можна стверджувати про погодження відповідача з їх умовами.

За викладеного, погоджений сторонами Договору позики строк надання позики залишається незмінним 30 днів.

Отже, встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що у Позичальника виникли зобов`язання по оплаті процентів за Договором позики у розмірі, що розрахований за базовою процентною ставкою за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування, та який згідно з Додатком № 1 до Договору позики складає 1767,12 грн.

Подальше, поза встановленим Договором позики строком, нарахування TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» процентів за користування відповідачем коштами, отриманими в позику за Договором позики було безпідставним, чого не враховано позивачем при пред`явлені позову у даній справі.

Оскільки у решті заборгованість по процентам за Договором позики стягненню з відповідача не підлягає, позовні вимоги у цій частині належить задовольнити частково.

Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позову строку позовної давності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що право на звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики виникло після спливу строку, на який ця позика надавалась, тобто з 11 вересня 2021 року.

Разом з тим, на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 на всій території України з 12 березня 2020 року установлено карантин.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2002 року, який неодноразово продовжувався та діє дотепер.

На момент звернення позивача до суду з даним позовом розділ «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у редакції Закону № 3450-IX від 08 листопада 2023 року був доповнений п. 19, згідно з яким у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Наразі усталена судова практика щодо застосування строку позовної давності свідчить про те, що особа, яка звернулася до суду із вимогами, позовна давність яких не спливла станом на 02 квітня 2020 року, не пропустила строк позовної давності.

За викладеного, зваживши на викладені вище вимоги законодавства та врахувавши фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає, що строк позовної давності у даній справі позивачем не пропущено.

Колегією суддів зауважується, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про пропуск позивачем строку позовної давності, керуючись при цьому висновком Великої Палати Верховного Суду, який не є релевантним обставинам даної справи, оскільки стосується пропуску учасником справи процесуального строку, встановленого процесуальним законом. Місцевим судом безпідставно ототожнено строк позовної давності, який має матеріально правову природу, та процесуальний строк, який, на відміну від позовної давності, спрямований на обмеження у реалізації саме процесуальних прав осіб у відповідному судочинстві.

За викладеного, наявні підстави для часткового задоволення поданої позивачем апеляційної скарги та часткового задоволення позову у даній справі.

Щодо судових витрат у справі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, згідно з абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Належними у справі доказами підтверджується надання позивачу правової допомоги під час розгляду даної справи у суді першої інстанції адвокатом Ткаченком Юлією Олегівною, а саме: договором про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року № 01-11/24 з додатками (а.с. 59-66), ордером на надання правничої (правової) допомоги ТОВ «Фінпром Маркет» адвокатом Ткаченко Ю.О. (а.с. 67).

Так, відповідно до копії витягу з Акту № 5-П приймання-передачі наданої правничої допомоги, Адвокат та Клієнт підтвердили, що згідно з договором про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року № 01-11/24 за період з 18 листопада 2024 року по 18 грудня 2024 року послуги з правничої допомоги надані Адвокатом якісно і в повному обсязі, зокрема, щодо боржника ОСОБА_1 у загальному розмірі 3500,00 грн.

Дослідивши надані докази, оцінивши їх на предмет підтвердження понесення наведених витрат, апеляційний суд зважає на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Надаючи оцінку рівня адвокатських витрат, понесених позивачем у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 3500,00 грн не є завищеною, тобто являється цілком співмірною з ринковими цінами та проведеною адвокатом роботою, а, отже, є обґрунтованою.

При цьому, судом зважено на те, що відповідач заяви про зменшення таких витрат до суду не подавав.

Водночас, як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції вимог позову, понесені позивачем у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам (37%), а саме у сумі 1295,00 грн.

У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційним судом також здійснений відповідний перерахунок витрат позивача зі сплати судового збору.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» задовольнити частково.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики від 12 серпня 2021 року №75387622 у розмірі 9167,12 грн, з яких: 7400,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 1767,12 грн сума заборгованості за відсотками.

В іншій частині позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 896,29 грн, а також витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 1295,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної ил из дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний