ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5596/25 Справа № 203/7457/24 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Дніпрі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Поварова Людмила Володимирівна, про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на окрему ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2024 року адвокат Левада Є.Л. в інтересах позивачки ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Поварова Л.В., про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивачки ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт на ім`я позивачки. За життя ОСОБА_3 належала 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, розташована за вказаною адресою. Позивачка прийняла спадщину після смерті матері, звернувшись до нотаріуса, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що вона не надала доказів належності спадкового майна спадкоємцю. Викладені обставини стали причиною звернення позивачки до суду з позовом про визнання за нею права власності у порядку спадкування за законом на спірне нерухоме майно (а.с.1-6).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на: - 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку площею 0,0502 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:013:1034). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 95-96).

Окремою ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року повідомлено керівника кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області про викладені у ухвалі факти та встановлено місячний строк від дня отримання копії окремої ухвали для вжиття заходів та повідомлення про їх результати.

Не погодившись з такою ухвалою ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить окрему ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя в оскаржуваній ухвалі сформулював суб`єктивний висновок про те, що адвокат Левада Є.Л., при складанні позовної заяви, включив до її тексту положення, що фактично виправдовують агресивну війну російської федерації в Україні. При цьому, судом було зазначено, що твердження: «у зв`язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей…» суперечать приписам Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) та Правилам адвокатської етики, затвердженим звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 року. Однак, Закон України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) та Правила адвокатської етики, затверджені звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017 року, не містять заборони вказувати, що держава не мала можливості забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей…». За таких обставин, скаржник зазначає, що формулювання, наведені в позовній заяві, відображали лише об`єктивний стан речей на момент звернення до суду та не містили жодних ознак виправдання агресії рф чи порушення адвокатської етики (а.с.102-105).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість окремої ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а окрему ухвалу - без змін, з наступних підстав.

Постановляючи окрему ухвалу, судом першої інстанції було встановлено, що при складанні позовної заяви адвокат Левада Є.Л. включив до її тексту положення, що фактично виправдовують агресивну війну російської федерації в Україні, нівелюючи такі злочинні дії, заміняючи їх неспроможністю України захистити своїх громадян. За твердженням адвоката, позивачка була вимушена покинути місце проживання в м. Маріуполі не через загарбницьку війну російської федерації, а «у зв`язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей…».

Окремою ухвалою суд першої інстанції повідомив про факти наведені в ній керівника кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до частин 1, 5 7 статті 262 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення. Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Право суду постановляти окрему ухвалу також ґрунтується на положеннях ч.1 ст.68 Конституції України, яка передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.

Наведені норми вказують на те, що в суду є право, коли він встановив порушення закону, постановити окрему ухвалу. Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (п. 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2023 у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23)).

Обґрунтовуючи необхідність у постановленні окремої ухвали, суд першої інстанції вказав про те, що висновкам адвоката необхідно дати відповідну оцінку, оскільки вони суперечать приписам Закону України від 05.07.2012 №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон №5076-VI) та Правилам адвокатської етики, затвердженим звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09.06.2017.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також, слід зауважити, що 24 лютого 2022 року російська федерація розпочала агресивну повномасштабну війну проти України. Цей акт державного тероризму з боку рф був підтверджений резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 2 березня 2022 року та 24 березня 2022 року. Європейський Парламент ухвалив резолюцію від 23.11.2022 № 2022/2896 (RSP), в якій російську федерацію визнано державою-спонсором тероризму.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії російської федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну», російська федерація визнана державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.

Надаючи оцінку висловлюванням адвоката, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначена інформація є фактичним твердженням, негативним за своїм змістом, оскільки дискредитує державу та створюється враження про підтримку ним країни-агресора або вчинення дій на її користь.

Разом з тим, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод і Конституція України гарантують право на вільне вираження своїх поглядів і переконань, однак висловлені погляди адвоката, можуть сприйматися як неприйнятні.

Таким чином, реалізація адвокатом права на свободу вираження поглядів повинна забезпечувати баланс між цим правом і захистом авторитету судової влади та держави в цілому. Необхідно чітко усвідомлювати, що статус адвоката під час здійснення правосуддя передбачає виконання ним ролі посередника між громадськістю та судами.

В умовах військової агресії рф проти України це формує негативне ставлення в суспільстві, адже після початку гострої фази війни та повномасштабного вторгнення росії на територію України, будь-яка згадка «...про неспроможність держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей...», тобто фактично діяльності проти інтересів України та на підтримку країни-агресора, зрадництва, тобто вчинення дій, які завдали чи завдають шкоди національним інтересам України призводять до істотної дискредитації, оскільки створюють враження про начебто підтримку, схвалення або активну допомогу адвоката в тих діях, які держава-агресор вчиняє в Україні.

Отже, враховуючи наведені обставини, колегія суддів уважає, що в суду першої інстанції були підстави для постановлення окремої ухвали відповідно до вимог ст. 262 ЦПК України. Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування судового рішення в оскаржуваній частині, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану окрему ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку з переглядом судового рішення в оскаржуваній частині перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст. 259, 262, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Окрему ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2025 року.

Судді: