ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6275/25 Справа № 932/4046/22 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
УХВАЛА

02 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря Коляди Я.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Діденка Романа Анатолійовича про зупинення провадження у справі

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» про поділ спільного сумісного майна ,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» про поділ спільного сумісного майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.10.1991 між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який 07.10.2019 розірвано за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська.

У період подружнього життя, сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , а також: холодильник марки «LG»; двоспальні ліжка італійського виробництва; телевізор марки «LG»; всього на загальну суму 27 275,00 грн.

З огляду на те, що у вищезазначеній квартирі проживає відповідач, а спільне користування майном, після розірвання шлюбу є не можливим й враховуючи, що квартира є неподільною і речі домашнього побуту знаходяться в ній, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом у якому просив:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у спільному сумісному майні , а саме на: квартиру АДРЕСА_1 ;

- виділити ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна: холодильник марки «LG» вартістю 6 075,00 грн.; двоспальне ліжко італійського виробництва вартістю 6 750,00 грн.; двоспальне ліжко італійського виробництва вартістю 6 750,00 грн.; телевізор марки «LG» вартістю 7 700,00 грн.; всього на загальну суму 27 275,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 725 559,00 грн.;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

29.08.2025 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Діденка Романа Анатолійовича про зупинення провадження у справі.

Клопотання мотивоване тим, що предметом дослідження в справі є поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі нерухомого майна, а саме квартири.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 30 липня 2025 року по справі №466/2128/23 зазначив: «Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будьякі дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Питання про можливість припинення права власності одного зі співвласників на частку у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль) з одночасним присудженням йому грошової компенсації від іншого співвласника було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20».

Разом з тим, в тій самій ухвалі Верховний Суд зазначив: «У справі, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, спір стосувався автомобіля - об`єкта рухомого майна, відчуження якого не впливає істотно на умови життя особи. Водночас у межах цієї справи вирішується спір щодо припинення права власності на частку в праві спільної часткової власності на квартиру, що пов`язане з реалізацією права особи на житло. На відміну від автомобіля, житло має спеціальний правовий статус, закріплений в Конституції України, у нормах міжнародного права, зокрема в статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до неї.

У цій справі у разі задоволення позовних вимог шляхом припинення права власності позивача на частку у квартирі, з одночасним покладенням на відповідачів обов`язку виплатити компенсацію вартості цієї частки, незалежно від їхньої згоди та платоспроможності, виникає ризик втрати ними єдиного житла. Такий ризик пов`язаний із можливістю звернення стягнення на всю квартиру в порядку примусового виконання рішення суду.

При цьому слід ураховувати, що внаслідок реалізації спірної квартири задля задоволення вимог позивача та сплати відповідної компенсації коштів, що залишаться у відповідачів після виконання зобов`язань, може виявитися недостатньо для придбання іншого житла, яке забезпечувало б їм належний рівень проживання. Більше того, отриманих від продажу квартири коштів, може бути й недостатньо для погашення боргу.

В результаті такого захисту прав судом одного співвласника будуть катастрофічно порушені права іншого, який буде позбавлений власного житла, а можливо й залишиться з боргом, що є надмірним та непропорційним втручанням у конституційні права, а наслідки такого втручання у право на повагу до житла та право власності не є передбачуваними.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для уточнення (конкретизації) правового висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Отже, Верховний Суд прийшов до висновку, що спори про поділ житла, яка є спільною сумісною власністю подружжя, є окремою категорією спорів в силу спеціального правого статусу житла у порівняні з іншими об`єктами спільної сумісної власності, який (тобто спеціальний правовий статус) закріплений в нормах міжнародного права та законодавства України.

Разом з тим, фактичні обставини справи повністю відповідають критеріям вищеозначеної категорії спорів, оскільки квартира є єдиним житлом відповідача та її доньки.

При цьому, квартира є предметом іпотеки, строк дії якої спливає 24.04.2029, та була придбана за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором, заборгованість за яким на сьогодні перевищує ринкову вартість квартири.

У разі задоволення заявлених позовних вимог шляхом визнання за відповідачем права власності на квартиру та стягнення з неї грошової компенсації за 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя на користь позивача, відповідач залишиться одноосібним боржником перед кредитором за зобов`язаннями за кредитним договором, забезпеченим іпотекою.

Більше того, за таких обставин відповідач буде змушена не лише самостійно погашати заборгованість перед кредитором, але й виконувати грошове зобов`язання перед позивачем у вигляді компенсації за його 1/2 частку квартири, необхідних коштів для чого вона наразі не має. Така сукупність фінансових обтяжень є надмірною та створює реальний ризик втрати відповідачем єдиного житла квартири, яка може бути реалізована кредиторами в рахунок погашення заборгованості.

Подібний наслідок є неприпустимим і становить непропорційне втручання у гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до житла, а також порушує гарантії, передбачені статтею 47 Конституції України Таким чином, результатом задоволення позовних вимог стануть наслідки, про які Верховний Суд застерігав в ухвалі від 30 липня 2025 року по справі №466/2128/23.

В свою чергу, як вже зазначалося вище предмет дослідження в справі та справі №466/2128/23 є ідентичними, а саме: поділ житла (тобто нерухомого майна), яке є спільною сумісною власністю подружжя та при цьому єдиним житлом відповідачки та її доньки.

У зв`язку з тим, що Велика Палата Верховного Суду розглядає справу №466/2128/23 для уточнення правових висновків щодо порядку припинення права власності одного із співвласників на частку в єдиному житлі та присудження грошової компенсації без його згоди, ухвалене у цій справі рішення матиме вирішальне значення для правильного застосування норм матеріального права у даній справі №932/4046/22. Без цього висновку існує ризик ухвалення судом рішення, яке суперечитиме оновленій правовій позиції Верховного Суду.

За таких обставин, для повного та всебічного вирішення спору по суті, з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у відповідній категорії спорів, відповідач вважає, що є наявна необхідність зупинити провадження у справі № 932/4046/22 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №466/2128/23.

Вислухавши думку учасників справи, які з`явились у судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що провадження у справі не підлягає зупиненню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зупиняє провадження у справі, лише у тому випадку, коли її неможливо розглянути у зв`язку з тим, що питання про наявність певних фактів, від яких залежить її вирішення, відповідно до чинного законодавства вирішується в іншій цивільній, господарській або кримінальній справі чи у справі, що розглядається в адміністративному порядку.

Сам по собі розгляд питання іншим органом, не пов`язаний зі встановленням наявності чи відсутності таких фактів, не є підставою для зупинення провадження. Зупинення провадження в цивільній справі з мотивів наявності іншої справи, яка розглядається в порядку цивільного, кримінального, господарського чи адміністративного судочинства, може мати місце тільки в тому разі, коли в цій, іншій, справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у цивільній справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Колегія суддів, дослідивши ЄДРСР встановила, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року справу № 466/2128/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Проте, на теперішній час Великою Палатою Верховного Суду не було вирішено питання щодо прийняття до розгляду справи № 466/2128/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись ст. 251, 260, 261 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Діденка Романа Анатолійовича про зупинення провадження у справі відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступну та резолютивну частини ухвали проголошено 2 вересня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 3 вересня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров