Єдиний унікальний номер судової справи 483/515/25
Номер провадження 22-ц/812/1591/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

02 вересня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Снігурівським районним Миколаївської області 22 липня 2025 року, під головуванням судді Квєтка І.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі ТОВ «Свеа Фінанс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі ТОВ «Лінеура Україна») та ОСОБА_1 було укладено договір №3510313 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого товариство надало позичальнику кредит на суму 20 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначений умовами кредитного договору.

28 листопада 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», укладено договір факторингу №01.02-77/23, відповідно до умов якого останнє отримало право вимоги до боржників, у тому числі і до ОСОБА_1 за кредитним договором №3510313 від 05 березня 2023 року.

Станом на дату звернення до суду з позовною заявою позичальник ОСОБА_1 належним чином своїх договірних зобов`язань не дотримав, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 96 789 грн. 93 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19 999 грн. 98 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 76 789 грн. 95 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Свеа Фінанс» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість за договором №3510313 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 05 березня 2023 року в розмірі 96 789 грн. 93 коп., а також сплачений судовий збір.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2025 року позов ТОВ «Свеа Фінанс» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №3510313 від 05 березня 2023 року у розмірі 19 999 грн. 98 коп. та 500 грн 47 коп. судового збору.

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій, посилаючись на свій майновий стан, просив розстрочити виконання рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2025 року рівними частинами протягом 11 місяців.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду повернуто заявнику без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що заявник у порушення вимог ч.2 ст.183 ЦПК України не надав доказів надіслання (надання) копії заяви позивачу ТОВ «Свеа Фінанс».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково послався на порушення заявником вимог ч.2 ст.183 ЦПК України, оскільки до свої заяви ОСОБА_1 додав роздруківку квитанції з додатку Нова Пошта, яка підтверджує факт надсилання позивачу копії заяви. Окремо звертав увагу на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» змінило назву на ТОВ «Свеа Фінанс».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає не в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

З матеріалів справи убачається, що 21 липні 2025 року до Снігурівського районного суду Миколаївської області надійшла заява ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2025 року (а.с.99-116).

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду повернуто заявнику без розгляду.

Повертаючи вказану заяву районний суд посилався на те, що в порушення вимог ч.2 ст.183 ЦПК України заявником не додано до заяви документу, який підтверджує направлення вказаної заяви позивачу (а.с.118).

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується, з огляду на наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частина 3 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Питання встановлення способу і порядку виконання судового рішення регламентовано у ст.435 ЦПК України, яка міститься у розділі VІ ЦПК України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)».

Відповідно до ч.1 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (ч.3 ст.435 ЦПК України).

Таким чином, заява про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення відноситься до заяв, які подаються на стадії виконання судового рішення.

Колегія суддів зауважує, що за загальним правилом, рішення суду виконують після набрання ним законної сили. Особа може виконати рішення суду добровільно з моменту набрання рішенням суду законної сили, тому не обов`язковою умовою є наявність виконавчого провадження, відкритого в примусовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

За змістом положень ч.ч.2,4 ст.183 ЦПК України письмову заяву (клопотання, заперечення) суд повертає заявнику без розгляду, якщо її подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті.

Вимога про надання доказів надіслання заяви, скарги, клопотання чи заперечення (надання) іншим учасникам справи (провадження) стосується подання таких на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень (розділи VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України).

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що відповідач посилається на те, що 17 липня 2025 року через засоби поштового зв`язку ним було направлено заяву про розстрочення виконання судового рішення на адресу позивача.

На підтвердження указаних обставин до вищевказаної заяви було додано квитанцію з Додатку «Нова Пошта» про направлення поштової кореспонденції на адресу позивача.

Проте, повертаючи заявнику матеріали заяви без розгляду, районним судом не було надано оцінки долученим до заяви доказам надіслання заяви учасникам процесу (позивачу).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У §36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява №23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення заяви ОСОБА_1 на підставі ч.4 ст.183 ЦПК України.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 03 вересня 2025 року