Дата документу 26.08.2025
Справа № 501/5029/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Чорноморськ Одеської області

Чорноморський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Смирнова В.В.,

при секретарі судового засідання Кочкіній О.В.,

представника позивача адвоката Главацького Ю.А.

представника відповідача адвоката Дубінчук Ж.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Чорноморського міського суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою,

Вимоги позивача: усунути ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із займаного житлового приміщення а саме квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник позивача адвокат Главацький ЮА. позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та після його смерті позивачка ОСОБА_1 у спадок отримала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Станом на теперішній час у вказаній квартирі мешкає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка систематично не надає ОСОБА_1 доступу до квартири. Позивачка, як новий власник квартири, не надавала згоди на вселення до неї та проживання відповідачки ОСОБА_2 ..

Представник позивача, керуючись ст. 41 Конституції України, ст..316, 317, 328, 319,391 ЦК України, ст..9 ЖК України, ст..64 ЖКУРСР, просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив на позовну заяву (а.с.34-37) в якому просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволені позову .

Відзив мотивує тим, що в квартирі АДРЕСА_3 вона (відповідачка) постійно проживаю з 1999 року, тобто з часу коли її рідна сестра ОСОБА_4 була, на підставі рішення Малодолинської сільської ради Одеської області № 139 від 21 вересня 1999 року, призначена її опікуном.

З того часу вона постійно проживала в родині своєї сестри. Про неї піклувались вона та її чоловік - ОСОБА_3 .

Після смерті сестри ОСОБА_4 у 2018 році вона продовжувала проживати в квартирі. Підтримувала сімейні стосунки з її чоловіком ОСОБА_3 як донька та батько, турбувалась за нього, а він про нею та не заперечував проти її проживання в цієї квартирі.

В 2019 році ОСОБА_3 переїхав до позивачки ОСОБА_1 в АДРЕСА_4 , де і проживав до дня своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вона несла всі витрати по утриманню квартири, сплачувала всі комунальні платежі, утримувала квартиру, тобто робила ремонт, замінювала сантехніку, труби, електричну проводку тощо.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї народилась донька ОСОБА_5 , яка є інвалідом дитинства. Будинок в якому вона зареєстрована, не придатний для проживання про що складений відповідний акт.

На час вселення в спірну квартиру у 1999 році, як і на зараз, в неї не було і не має іншого житла, крім спірної квартири.

Позивачка, отримуючи в спадщину спірну квартиру, достеменно була освідомлена, що вона (відповідачка) постійно мешкаю в квартирі з 1999 року, вселилась в квартиру на законних підставах, та зі згоди її померлого чоловіка та своєї померлої сестри, постійно в ній проживала, користувалась квартирою, та несла всі витрати, пов`язанні з утриманням квартири.

Позивач має постійне житло у сел Великодолинське Одеського району Одеської області, де вона постійно проживала з померлим чоловіком ОСОБА_3 та проживає і на тепер.

Заяви (клопотання) учасників справи.

Сторони із заявами та клопотаннями не звертались.

Процесуальні дії у справі

В ухвалі про відкритті провадження у справі від 09.12.2024 р. постановлено розгляд справи проводити в загального позовного провадження (а.с.22).

14.05.2025р. постановлена ухвала, яка занесена про протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження (а.с.7).

Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ,що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади (а.с.8).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 28.03.2023 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2024р., який посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Русіновою А.Є., ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 отримала у спадок квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12-14).

Таким чином, позивачка з 30.09.2024р. є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради (а.с.15) у спірній квартирі зареєстровані особи відсутні.

ОСОБА_1 звернулась до Відділення поліції №1 ОРУП №2 із заявою в якій зазначає. що ОСОБА_2 систематично в порушення вимог діючого законодавства України не надає їй доступ до квартри (а.с.16).

Згідно відповіді КП «Чорноморськтеплоенерго» від 10.04.2025р. (а.с.63), оплата за спожиті послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 (о/р НОМЕР_1 ) здійснюється кожного місяця в повному обсязі. Прізвище платника не зазначається. З 01.10.2024р. публічний договір приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії у вказану квартиру укладено з ОСОБА_1 ..

Згідно відповіді АТ «Одесагаз» від 11.04.2025р. між АТ «Одесагаз» та ОСОБА_1 було укладено договір. Оплата послуг з розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_2 надходить стистематично. Заборгованість відсутня. У продовж 2022 року-2025 оплата послуг здійснюється споживачем ОСОБА_1 , але у вересні 2024 надходила оплата у сумі 31.20 грн. від ОСОБА_2 (а.с.64).

Згідно відповіді КП «МУЖКГ» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 16.04.2025р. (а.с.65), оплата послуг з управління багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється регулярно, платник ОСОБА_1 .

Згідно відповіді КП «Чорноморськводоканал» (а.с.66), за адресою АДРЕСА_5 між КП «Чорноморськводоканал» та ОСОБА_1 укладений договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Згідно відповіді ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» від 11.04.2025р., постачання електричної енергії на об`єкт розташований за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється на підставі укладеного з ОСОБА_1 договору (а.с.68).

На підставі рішення виконавчого комітету Малодолинської сільської ради №139 від 21.09.1999 р. ОСОБА_6 призначено опікуном над неповнолітніми ОСОБА_7 , 1988 року народження та ОСОБА_8 , 1983 року народження.

У вказаному рішенні зазначено, що ОСОБА_6 звернулась із заявою про призначення її опікуном над неповнолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Мати ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 а батько ОСОБА_10 за станом здоров`я не може здійснювати піклування та утримувати дітей. (а.с.39).

Згідно акту від 07.02.2025р.. який підписаний головою Малодолинської сільської адміністрації Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області А.Книш та головний спеціалістом В.Андрієвською - комісія у складі вказаних осіб, з метою обстеження житлово-побутових умов проживання родини ОСОБА_2 та її неповнолітньої доньки ОСОБА_5 відвідали будинок по АДРЕСА_6 . в результаті обстеження встановлено: ОСОБА_2 з неповнолітньою донькою ОСОБА_5 , 2023року народження, яка є дитиною з інвалідністю, зареєстровані за адресою:: АДРЕСА_6 але фактично там не проживають. Житлово-побутові умови незадовільні, у будинку давно ніхто не проживає. Житло для проживання не придатне, потребує капітального ремонту (а.с.42).

10.01.2025р. складений акт про те, що ОСОБА_2 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 2003 року. Спочатку вона проживала з опікуном своєю рідною сестрою ОСОБА_4 . Після смерті сестри у 2018 році ОСОБА_2 продовжувала проживати в цій квартирі. Наразі у квартирі проживає ОСОБА_2 зі своє донькою ОСОБА_11 (а.с.43).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , матір`ю приходиться ОСОБА_2 (а.с.44), відомості про батька дитини записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.44).

ОСОБА_5 є особою з інвалідністю (а.с.46).

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ст..9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У даній справі спірну квартиру позивачка отримала у спадок від свого чоловіка ОСОБА_3 , який за свого життя дозволи відповідачці проживати у квартирі, що підтверджується тією обставиною, що відповідачка з 1999 року постійно проживає в ній.

Вказана обставина позивачем не спростована.

Для вирішення питання щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення необхідно встановити, чи проживає та користується відповідач спірним житлом, чи має він інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачем.

Суд вважає, що виселення ОСОБА_2 , яка проживає разом з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка є особою з інвалідністю зі спірного житлового приміщення становитиме непропорційне втручання у її право на мирне володіння майном. Відповідачка з 1999 року постійно мешкає у вказаній кварті, житло в якому вона зареєстрована не придатне для проживання, що підтверджується наданими відповідачем доказами та не спростовано позивачем.

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 є житлом ОСОБА_2 в якій вона проживає разом з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка є особою з інвалідністю, а втрата житла є крайньою формою втручання у право на житло, позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою, та не довела, що відповідач вчиняє протиправні дії, у зв`язку з якими позивач позбавлена можливості здійснювати правомочності власника квартири, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись тс.ст.260-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволені позовних вимог про усунення ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із займаного житлового приміщення а саме квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 05 вересня 2025 року.

Суддя В.В. Смирнов