ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 712/14925/24
Провадження № 22-ц/821/1612/25
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Борєйко О.М. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

16 грудня 2024 року ТОВ «ФК «Солвентіс» (колишня назва ТОВ «ФК «Пінг-Понг») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, посилаючись в обгрунтування заявленого позову на те, що 11 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №1542264, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 7 500,00 грн строком на 30 днів, зі сплатою відсотків.

20 серпня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу 02/08, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги до боржників, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» укладений договір факторингу № 1/15, згідно умов якого клієнт - ТОВ «Діджи Фінанс» передає (відступає) фактору - ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» приймає належні ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Згідно п. 1.1. договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №1/15 від 24 січня 2022 року, ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1542264 від 11 лютого 2020 року в сумі 18 525 гривень, в тому числі: 7 500,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 10 125,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 900,00 грн - комісія.

Внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань у відповідача виникла заборгованість перед ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» за договором №1542264, яку відповідачем до цього часу не погашено.

Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК «Солвентіс» (колишня назва ТОВ «ФК «Пінг-Понг») просило суд постановити рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №1542264 від 11.02.2020 у розмірі 18 525,00грн та понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 чераня 2025 року у задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що позивачем не доведено належними, достатніми, допустимими, достовірними доказами факт укладення та підписання відповідачем електронного кредитного договору № 1542264 від 11 лютого 2020 року, графіка розрахунків (додатку №1 до кредитного договору № 1542264 від 11 лютого 2020 року) та анкети заяви на кредит № 1542264 від 11 лютого 2020 року.

Також, за висновками суду, позивачем не доведено належними доказами не лише факт виникнення у відповідача зобов`язань перед позивачем за кредитним договором №1542264 від 11 лютого 2020 року, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 , а й не надано достатніх, достовірних, допустимих доказів на підтвердження факту укладення та підписання відповідачем кредитного договору №1542264 від 11 лютого 2020 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій через систему «Електронний суд» 24 липня 2025 року апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Солвентіс», вважаючи рішення суду першої інстанції необгрунтованим, ухваленим без з`ясування всіх обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем надано належні докази на підтвердження набуття права вимоги до відповідача за договором факторингу.

Відповідачем коштів на погашення заборгованості за кредитним договором ні первісному кредитору, ні позивачу, не сплачувалось.

Ввважає, що позивачем надано належні докази на підтвердження укладення кредитного договору в електронній формі між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 та звертає увагу суду, що разом із позовною заявою було надано оригінал кредитного договору №1542264 від 11.02.2020.

Також в матеріалах справи містяться докази на підтвердження перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки, зазначений нею в особистому кабінеті.

Апелянт вважає, що долучене до матеріалів справи платіжне доручення 15099165 від 11.02.2020 та деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором №1542264 від 11.02.2020, сформований ТОВ «Мілоан» підтверджують видачу відповідачці кредитних коштів.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наданим доказам, зокрема, не досліджено оригінал кредитного договору, не з`ясовано факту перерахування кредитних коштів, факту відступлення права вимоги, що свідчить про надмірний формалізм та порушення прав скаржника на ефективний судовий захист.

Крім того, договори факторингу не визнані недійсними у встановленому законом порядку, а отже, презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована.

Посилаючись на те, що реєстри боржників містять інформацію щодо значної кількості боржників, яка становить таємницю фінансової послуги (відповідно до ч. 1-2 ст. 10 ЗУ «Про фінансові послуги та фінансові компанії»), позивачем до позовної заяви були додані копії витягів відповідних реєстрів.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Фактичні обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 11 лютого 2020 року на сайті : miloan.ua ОСОБА_1 було заповнено анкету-заяву на кредит №1542264.

Також 11.02.2020 між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір №1542264, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 7 500,00 грн строком на 30 днів до 12 березня 2020 року (а.с. 21-23).

Згідно п. 1.5.1 кредитного договору №1542264 від 11 лютого 2020 року, комісія за надання кредиту становить 900,00 грн, яка нараховується за ставкою 12,00 % від суми кредиту одноразово.

Відповідно п.1.5.2 кредитного договору №1542264 від 11 лютого 2020 року, проценти нараховуються за ставкою 1,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки - фіксована.

Згідно п.1.6 кредитного договору №1542264 від 11 лютого 2020 року, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 1,50 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Згідно додатку № 1 до кредитного договору визначено графік розрахунку, згідно якого вказана сума до сплати разом і становить 11 775,00 грн ( а.с. 24).

Згідно копії платіжного доручення 15099165 від 11.02.2020 вбачається, що на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 було зараховано кошти у розмірі 7 500,00 грн ( а.с. 38).

20 серпня 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладений договір факторингу 02/08, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ « Мілоан» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Згідно п. 1.5 Договору факторингу реєстр прав вимоги означає перелік Прав вимог до Боржників, що відступається за цим договором, форма реєстру прав вимоги наведена в додатку № 1 до цього Договору.

Пунктом 2.2 Договору факторингу сторони погодили, що розмір оплати послуг Фактора за надання фінансування клієнту за цим договором становить 1 000,00 грн без ПДВ, що сплачується клієнтом в день підписання акту погодження остаточної ціни на банківський рахунок Фактора, зазначений у відповідному пункті цього Договору.

24 січня 2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» укладений договір факторингу № 1/15, згідно умов якого клієнт - ТОВ «Діджи Фінанс» передає (відступає) фактору - ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» приймає належні ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Згідно п. 1.1 договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року, фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги.

Згідно з п. 1.2 договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року, права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання відповідного реєстру.

Відповідно до п. 3.2 договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року, фактор зобов`язаний передати в розпорядження клієнту грошові кошти в розмірі 150 000,00 грн та 50 % від всіх надходжень, що будуть отримані фактором в процесі реалізації своїх прав як кредитора відносно прав вимог, що є предметом цього договору.

Відповідно п. 3.2.1 договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року, першочергово 150 000,00 грн фактор сплачує клієнту протягом 6 (шести) місяців з моменту підписання цього договору.

Пунктом 4.2.3 договору факторингу № 1/15 від 24 січня 2022 року № 1/15 передбачений обов`язок фактора сповістити боржників про укладення цього договору та відступлення прав на користь фактора.

Згідно реєстру боржників до договору факторингу №1/15 від 24 січня 2022 року, ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1542264 від 11 лютого 2020 року в розмірі 18 525,00 грн, в тому числі: 7 500,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 10 125,00 грн - сума заборгованості за відсотками; 900,00 грн- комісія.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В повній мірі зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно із частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із частини 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається із частини 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Із матеріалів справи вбачається, що 11.02.2020 ОСОБА_1 через сайт miloan.ua заповнила анкету-заяву на кредит №1542264, згідно якої сума кредиту 7 500,00 грн у валюті - українська гривня; строк кредиту - 30 днів з 11.02.2020; дата повернення кредиту 12.03.2020; Складові частини сукупної вартості кредиту: комісія за надання кредиту 900,00 грн, нараховується одноразово за ставкою 12.00 % від суми кредиту за договором; проценти за користування кредитом 3 375,00 грн нараховуються за ставкою 1.50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

11.02.2020 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №1542264 (індивідуальна частина) в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно п. 1.1 вказаного Договору вбачається, що кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти у сумі, визначеній в п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п. 1.4 договору, а також виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.

Відповідно до п. 1.2 зазначеного договору, сума кредиту становить 7 500,00 грн.

Згідно з п. 1.3 вказаного договору, кредит надається загальним строком на 30 днів з 11.02.2020 (строк кредитування).

Відповідно до п. 1.4 договору, позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту та проценти за користування кредитом в дату платежу 12.03.2020 року.

Згідно п. 1.5 договору, сукупна вартість кредиту, що включає загальну суму зборів, платежів, інших витрат, що повинен сплатити позичальник, складає 4 275,00 грн в грошовому виразі та 694,00% річних у процентному значенні, включає в себе складові, визначені п. 1.5.1-1.5.2 договору.

Відповідно до п. 1.5.1 зазначеного договору, комісія за надання кредиту 900,00 грн, яка нараховується за ставкою 12,00 % від суми кредиту одноразово.

Згідно п. 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом: 3 375,00 грн, які нараховуються за ставкою 1.50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки фіксована.

За п. 1.6 договору стандартна базова процентна ставка за користування кредитом становить 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен дань строку користування кредитом.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на рахунок платіжної картки, зареєстрованої позичальником для цієї мети в особистому кабінеті на сайті miloan.ua.

Згідно з п. 2.2.2 нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату фактичного повернення кредиту на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору.

Відповідно до п. 3.2.6 зазначеного договору, кредитодавець має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права за цим договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника. У випадку, якщо після відступлення прав вимоги за цим договором кредитодавець отримає від позичальника платіж (кошти) для погашення існуючої заборгованості за цим договором, такий платіж (кошти) відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України позичальнику не повертаються і зараховуються в рахунок виконання зобов`язань позичальника за договором.

Відповідно до п. 6.1 договору, цей кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений на сайті товариства miloan.ua.

Згідно п. 6.3 вказаного договору, приймаючи пропозицію товариства про укладання цього кредитного договору, позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів).

Відповідно до п. 6.5, цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.

Як вбачається з Додатку № 1 до кредитного договору № 1542264 від 11.02.2020 встановлено графік розрахунків, який містить розрахунок заборгованості (в тому числі суми кредит, комісії за надання кредиту і процентів) із зазначенням: дати платежу (повернення кредиту та сплати комісії та процентів, а саме: дата платежу 12.03.2020; розміру кредиту 7 500,00 грн; комісії за надання кредиту 900,00 грн; проценти 3 375,00 грн; разом 11 775,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення 15099165 від 11.02.2020 вбачається, що ТОВ «Мілоан» перерахувало на картковий рахунок № НОМЕР_1 , отримувач ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 7 500,00 грн за кредитним договором 1542264.

Із наведеного слідує доведеність позивачем того, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1542264 в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних позичальника, за умовами якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 7 500,00 грн, проте не виконала взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитним договором, кошти не повернула.

Заперечення відповідача щодо укладення даного кредитного договору матеріали справи не містять.

Є необгрунтованими посилання суду, що позивачем не доведено належними, достатніми, допустимими, достовірними доказами факт укладення та підписання відповідачем кредитного договору № 1542264 від 11.02.2020, графіку розрахунків та анкети-заяви, оскільки кредитний договір, графік розрахунків та анкета-заява були підписані позичальником з використанням електронного підпису, що підтверджується даними про його введення у електронній системі особи-кредитора, а відсутність відображення безпосередньо в тексті договору символів надісланого позичальнику цифрового підтвердження, саме по собі у контексті конкретних обставин цієї справи не може свідчити про неукладеність відповідного правочину.

Щодо набуття позивачем права вимоги за кредитним договором № 1542264 від 11.02.2020.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1ст. 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що ч. 1 ст. 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте, це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

20.08.2020 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 02/08, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належне право грошової вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників.

У п.п.1.3, 1.4 договору факторингу визначено, що «право вимоги» - означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржника по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строку платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому; «Борг» - означає суми грошових коштів, належні до сплати клієнту боржниками за кредитними договорами, включаючи суми кредиту, процентів за користування кредитом, та будь-які інші суми, що належать до сплати клієнту за кредитними договорами, які нараховані або можуть бути нараховані клієнтом на день набуття цим договором зобов`язальної сили.

Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання договору (п.4.1).

Цей договір набуває чинності, всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності її у сторони) (п. 8.1 договору).

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.1 договору та закінчується 31.03.2021, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (п. 8.2).

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 02/08 від 20.08.2020 ТОВ «Діджи Фінас» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 11542264 від 11.02.2020, укладеного з ТОВ «Мілоан» на суму 18 525,00 грн, з яких: сума заборгованості за тілом 7 500,00 грн, сума заборгованості за відсотками 10 125,00 грн та сума заборгованості за комісією 900,00 грн.

24.01.2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг Понг» укладений договір факторингу №1/15, пунктом 1.1 якого передбачено, що фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов`язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. В день підписання такого відповідного реєстру до фактора переходять також права (в тому числі права заставодержателя) за договором, що укладені в забезпечення виконання зобов`язань боржників за основними договорами у разі їх наявності (п.1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору визначено, що права грошової вимоги вважаються відступленими фактору в день підписання відповідного реєстру, додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до фактора, останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь яких додаткових дій з боку фактора або клієнта або підписання будь яких документів.

Пунктом 4.2.6 договору визначено, що фактор за свій рахунок протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги зобов`язаний повідомити боржника у спосіб, передбачений договором про споживчий кредит, про такий факт відступлення права вимоги та про передачу персональних даних споживача.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.(п. 8.1 Договору).

Відповідно до витягу з додатку до договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022 ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1542264 від 11.02.2020, укладеного з ТОВ «Мілоан» на суму 18 525,00 грн, з яких: сума заборгованості за тілом 7 500,00 грн, сума заборгованості за відсотками 10 125,00 грн, сума заборгованості за комісією 900,00 грн.

Також на підтвердження переходу права вимоги згідно договорів факторингу, позивач надав копії платіжних інструкцій та копію листа вих.№ 1/15, з якого вбачається, що ТОВ «Діджи Фінанс» виконало повний розрахунок, передбачений п. 3 договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Пінг-Понг» (нині ТОВ «Фінансова компанія «Солвентіс»), суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до позовної заяви не надано доказів, які підтверджують надання позивачем, як новим кредитором, фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору ТОВ «Діджи Фінанс», тобто не доведено факту укладення саме договору факторингу, проте такі висновки суду є помилковими та спростовуються матеріалами справи, зокрема, вищевказаним листом, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, передбаченим ст.ст. 77, 78 ЦПК України, стосується предмета доказування у даній справі, складений у письмовій формі, містить посилання на договір факторингу, дату, підпис уповноваженої особи та печатку, підтверджує факт повного виконання зобов`язання, вказано, що грошові зобов`язання за договором виконано в повному обсязі.

Самі договори факторингу відповідачем не оспорюються.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при наданні оцінки доказам, було невірно надано правову кваліфікацію договору факторингу № 02/08 від 20.08.2020, договору факторингу № 1/15 від 24.01.2022, копіям реєстру боржників (витягам з них), листу-підтвердження від ТОВ «Діджи Фінанс» про виконання ТОВ «ФК «Пінг-Понг» повного розрахунку за договором факторингу № 1/15 від 24.01.2022, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права вимоги до ОСОБА_1 .

Щодо розміру заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за умовами договору позичальнику надано кредит в розмірі 7 500,00 грн, який вона зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування ним на визначених у кредитному договорі умовах.

Кредит надається строком на 30 днів з 11.02.2020 (строк кредитування) до 12.03.2020.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом: 3 375,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Розмір відсотків згідно з додатком №1 «Графік розрахунків» до цього договору встановлено в сумі 3 375,00 грн.

Пунктом 2.3 Договору передбачено пролонгація кредиту.

Згідно п.2.3.1. Договору, позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства tengo.com.ua і є невід`ємною частиною цього Договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.

Пунктом 2.3.2 Договору визначено, що волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту та укладення угоди про це, згідно п. 6.14. Правил, підтверджується здійсненням ним відповідного платежу у спосіб, визначений п. 2.5 Договору.

Разом з тим, в порядку ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, а матеріали справи не містять доказів щодо пролонгації строку кредитування відповідно до п.п.2.3.1.-2.3.1. Договору як і доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених п. 4.1. договору, а також відсутні відомості про часткову сплату заборгованості за кредитним договором та комісії.

В додатку №1 до кредитного договору № 1542264 від 11.02.2020 «Графік розрахунків» вказано, що у випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у графіку розрахунку у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та/або продовженням строку повернення кредиту, позичальник доручає Товариству самостійно оновити графік розрахунків, шляхом внесення у нього відповідних змін або викладення його у новій редакції та розмістити дані графіку в особистому кабінеті позичальника.

Як вбачається із відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачу нараховувались проценти за користування кредитом в період з 11.02.2020 по 12.03.2020 року відповідно до пункту 1.5.2. договору, а з 13.03.2020 по 11.05.2020 відповідно до пункту 1.6.

Крім того, згідно даної відомості вбачається, що в період з 12.03.2020 по 11.05.2020 здійснювалось нарахування пені, яка не обумовлена умовами договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом, починаючи з 13.03.2020, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору про споживчий кредит та в Графіку розрахунків, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування.

Звертаючись до суду, підставою позову ТОВ «ФК «Пінг-Понг» визначив саме несплату процентів за користування кредитом (згідно частини першої статті 1054 ЦК України), вимог про стягнення процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, позивач не заявляв.

Врахування пені в розмір відсотків також є безпідставним та не відповідає умовам кредитного договору.

Враховуючи вищевкладене, до стягнення з відповідача на користь кредитора підлягає визначена сторонами кредитного договору № 152264 від 11.02.2020 заборгованість в загальному розмірі 11 775,00 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 7 500,00 грн; заборгованості за відсотками в сумі 3 375,00 грн. та комісії в розмірі 900,00 грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором 31542264 від 11.02.2020 у розмірі 11 775,00 грн.

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи і вимогам закону, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Щодо вирішення витрат на правничу допомогу

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Солвентіс» просило суд вирішити питання розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу між сторонами у справі в суді першої, а також в суді апеляційної інстанції в межах розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до доказів, які містяться в матеріалах справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, стороною позивача було надано до суду:

- договір № 43657029 про надання правової допомоги від 07.08.2024, укладеного мід ТОВ «ФК «Пінг Понг» та адвокатом Білецьким Б.М.,

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги ТОВ «Пінг Понг» щодо стягнення кредитної заборгованості, в якому визначено склад, обсяг та види виконаних робіт, час витрачений на виконання ротіт , вартість наданих послуг та загальна вартість робіт,

- акт про підтердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, надання послу), з якого вбачається, що адвокат витратив на підготовку справи 5,5 год. на суму 6 000,00 грн,

- додаткова угода №1542264 до договору №43657029 про надання правової допомоги від 11.11.2024, в якій сторони розширили розділ « «Предмет договору» та доповнили розділ 4 «Порядок здійснення розрахунків».

До апеляційної скарги ТОВ «ФК «Солвентіс» долучено докази понесених витрат у суді апеляційної інстанції, а саме:

- договір №43657029 від 07.08.2024 про надання правової допомоги, укладений між ТОВ «ФК «Пінг Понг» та адвокатом Білецьким Б.М.,

- додаткова угода №1542264 до договору про налання правової допомоги від 11.11.2024, в якій сторони розширили розділ « «Предмет договору» та доповнили розділ 4 «Порядок здійснення розрахунків»,

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Білецьким Б.М., необхідних для надання правничої (правової) допомоги ТОВ «Пінг Понг» щодо стягнення кредитної заборгованості, в якому визначено склад, обсяг та види виконаних робіт, час витрачений на виконання робіт , вартість наданих послуг та загальна вартість робіт, яка становить 6 000,00 грн

- акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконаних робіт, надання послуг), з якого вбачається, що адвокат витратив на підготовку справи для подання до суду апеляційної скарги 5,5 год. на суму 6 000,00 грн.

Позивач просив суд стягнути витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції у розмірі 6 000,00 грн.

У суді апеляційної інстанції позивач також просив суд стягнути понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Надані позивачем докази підтверджують, що позивачем дійсно були понесені витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першоїі та апеляційної інстанції, а загальний розмір таких витрат складає 12 000 грн.

У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Правнича допомога позивачу, надана адвокатом Білецьким Б.М. в суді першої та апеляційної інстанцій полягала в правовому аналізі обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів позивача, складання позовної заяви ( формування додатків до позовної заяви) та апеляційної скарги, а також аналіз чинного законодавства, на що адвокатом було витрачено по 5,5 год.

Подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Колегія суддів звертає увагу, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

З урахуванням встановлених обставин та того, що справа не представляє особливої складності, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Колегія суддів, врахувавши складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, наявність численної усталеної практики, приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» по 2 000,00 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій, що разом становить 4 000,00 грн.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Щодо вирішення питання про стягнення судового збору

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «ФК «Пінг Понг» при зверненні до суду із даним позовом сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ( 63,56%), а саме у розмірі 1 539,68 грн ( 2 422,40 грн*63,56%).

При зверненні із апеляційної скаргою ТОВ «ФК «Солвентіс» сплатило судовий збір у розмірі 3 633,60 грн. Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача в розмірі 2 309,52 грн ( 3 633,60 грн х 63,56 %).

Враховуючи вищевикладене із відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 3 849,20 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» задовольнити частково.

Заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користьТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» заборгованість за кредитним договором №1542264 від 11.02.2020 у розмірі 11 775,00 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» витрати на правову допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій в розмірі 4 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» судовий збір у розмірі 3 849,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Л.І. Василенко