Справа № 129/1185/24
Провадження № 22-ц/801/1883/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2

апеляційну скаргу представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - адвоката Семчука Сергія Васильовича

на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 11 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бондарук О.П., повний текст якого складено 20 червня 2025 року,

у справі №129/1185/24

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до ОСОБА_2 , Гайсинської міської ради (відповідачі)

про визнання незаконними та скасування рішень міської ради, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку

та за зустрічним позовом

ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в районний суд з позовом до ОСОБА_2 , Гайсинської міської ради про визнання незаконними та скасування рішень міської ради, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи вимоги тим, що 17.02.2004 року між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Під час укладення цього правочину, за усною домовленістю сторін, квартира продавалась разом з гаражем, загальна вартість становила 5600 доларів США (квартира 5?000?США і гараж 600?США).

В подальшому 31.12.2009 ОСОБА_4 продала їй вказану квартиру АДРЕСА_1 . При цьому сторони також домовились, що у вартість квартири входить вартість гаража, збудованого на прибудинковій території по АДРЕСА_2 , і після укладення договору купівлі-продажу до останньої переходить право власності на гараж.

Відтак вона фактично користувалася гаражем, зокрема, зберігала автомобіль, власні речі, здійснювала ремонт, згодом розширила площу.

Влітку 2010 року внаслідок сильного вітру на гараж впало дерево, яке пошкодило цей гараж, а тому вона за власні кошти перебудовувала стіни і дах гаража, внаслідок чого збільшилась його площа з 0,0020 га до 0,0030 га.

Для узаконення самочинно збудованого гаража, вона подала заяву до міської ради про надання дозволу на замовлення проекту землеустрою щодо складання документів із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва індивідуального гаража орієнтованою площею 0,0030 га по АДРЕСА_2 .

Рішенням 36 сесії Гайсинської міської ради 6 скликання від 23.05.2014 року у наданні такого дозволу їй відмовлено через відсутність документів, що встановлюють право власності на гараж.

Як їй стало відомо Гайсинська міська рада на заяву 15.10.2013 року ОСОБА_5 , який документально не мав права на гараж чи квартиру з 2004 року, надала дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 22 кв. м для обслуговування власного гаража по АДРЕСА_3 .

В подальшому ОСОБА_5 замовив та виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яку за його заявою затверджено на 32 сесії Гайсинської міської ради 6 скликання від 07.02.2014 року.

На підставі технічної документації здійснено державну реєстрацію земельної ділянки та присвоєно їй кадастровий номер. Відповідно й видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0022 га, призначену для будівництва індивідуального гаража, кадастровий номер :12:001:0209.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і після його смерті спадщину прийняла його дочка ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати незаконними дії ОСОБА_1 з приводу самочинного будівництва гаража за адресою АДРЕСА_4 та зобов`язати останню усунути перешкоди в користуванні належною їй, вказаною земельною ділянкою, шляхом демонтажу самочинно збудованої споруди (гаража).

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що ні її батько ОСОБА_5 , ні вона нікому не продавали гараж по АДРЕСА_4 .

Зазначений гараж був збудований її батьком ще у 1982 році.

29 березня 1984 року виконавчий комітет Гайсинської районної ради народних депутатів, відповідно до рішення виконавчого комітету Гайсинської міської ради народних депутатів № 77 від 13.04.1983 року, надав дозвіл № НОМЕР_1 в на оформлення самовільного будівництва, гаража і господарських прибудов .

Оскільки батько на той час перебував на роботі на Півночі СРСР, він не зміг оформити в законному порядку вказаний гараж.

Рішенням 30 сесії Гайсинської міської ради 6 скликання, на підставі поданої батьком заяви та дозволу № НОМЕР_1 в надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, рішенням 32 сесії 6 скликання Гайсинської міської ради прийнято рішення про затвердження технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано в приватну власність для подальшої державної реєстрації права власності для будівництва індивідуального гаража 0,0022 га.

А тому вважає, що ОСОБА_1 знищила належний її батькові гараж і на його місці самочинно побудувала інший, створивши таким чином перешкоду у користування належною їй земельною ділянкою.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 11 червня 2025 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із судовим рішенням позивач за первісним позовом, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Семчука С.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неправильне встановлення судом усіх обставин, що мають значення для справи, постановлення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що спірна земельна ділянка передавалась ОСОБА_5 у власність тоді, коли нею з 2009 року користувалась ОСОБА_1 і на цій ділянці вже був збудований гараж за її кошти.

На думку апелянта порушено порядок розгляду питання про затвердження технічної документації та передачу у власність земельної ділянки, оскільки постійна земельна комісія не розглядала питання про затвердження технічної документації на земельну ділянку та передачу її у власність ОСОБА_5 , і рішення сесії міської ради було ухвалено без погодження та розгляду комісією цього питання.

Вважає, що дозвіл на оформлення самовільного будівництва гаражів і господарських будівель № 1463-В від 29.03.1984 року втратив юридичну силу.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 15 серпня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Семчук С.В. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просила суд розглянути справу у її відсутність.

Представник Гайсинської міської рада, яка повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце розгляду, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17.02.2004 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_5 .

Згідно договору купівлі-продажу від 31 грудня 2009 року ОСОБА_6 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Як стверджує позивач за первісним позовом ОСОБА_1 при купівлі квартири була домовленість, що в сплачену суму також входить купівля гаража, однак документально це підтверджено не було.

Листом виконавчого комітету Гайсинської міської ради №03.06-1086 від 22.07.2014 року повідомлено ОСОБА_1 , що вирішення питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації індивідуального гаража по АДРЕСА_2 , неможливе.

Актом від 07.11.2014 року встановлено, що на ділянці по АДРЕСА_6 років СРСР побудовано гараж. Зі слів ОСОБА_1 , яка на даний час проживає в квартирі по АДРЕСА_6 , при купівлі якої в ОСОБА_5 була домовленість про передачу їй (як новому власнику квартири) гаража, що документально не підтверджено. З моменту придбання вона користувалась згаданим гаражем, до часу його пошкодження стихійно поваленим деревом, після чого повністю перебудувала гараж. На земельну ділянку, на якій знаходиться гараж, видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_7 , площею 0,0022 га, кадастровий номер 0520810:12:001:0209 на ім`я ОСОБА_5 , який не вказав про згадані вище факти, та те, що з часу продажу квартири даним гаражем не користувався. На дату прийняття рішення (30 сесії 6 скликання від 01 листопада 2013 року), ОСОБА_5 , подаючи в міську раду заяву про передачу земельної ділянки у власність, не повідомив, що на цій земельній ділянці вже існує новозбудований гараж. З його слів, з продажем квартири гараж не продавався, а був наданий покупцю квартири в безоплатну оренду. Сторонами спільного рішення по залагодженню спірної ситуації, що виникла з приводу користування земельною ділянкою під гаражем, крім вирішення в судовому порядку, не досягнуто .

Відповідно до дозволу виконавчого комітету Гайсинської районної ради народних депутатів № 1463-в від 29 березня 1984 року ОСОБА_5 надано дозвіл на оформлення самовільного будівництва гаража і господарських прибудов.

Рішенням 30 сесії 6 скликання Гайсинської міської ради від 01.11.2013 року ОСОБА_5 надано дозвіл на замовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва індивідуального гаража по АДРЕСА_7 площею 0,0022 га.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.01.2014 року земельній ділянці по АДРЕСА_7 присвоєно кадастровий номер :12:001:0209.

Рішенням 32 сесії 6 скликання від 07.02.2014 року ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер :12:001:0209, площею 0,0022 га, розташовану по АДРЕСА_7 .

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 27.02.2014 року земельна ділянка кадастровий номер :12:001:0209, площею 0,0022 га, розташована по АДРЕСА_7 належить ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 75 років.

Відповідно до копії спадкової справи №123/2021р. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , спадкоємцем за законом є його донька ОСОБА_2 (том 1 а.с. 102-190).

Постановою № 1034/02-31 від 21.07.2023 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку площею 0,0022 га, кадастровий номер :12:001:0209, розташованої по АДРЕСА_7 , оскільки на вказану земельну ділянку постановою державного виконавця ВДВС Гайсинського РУЮ №48241995 накладено 24.07.2015 року арешт.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні як і первісного, так і зустрічного позовів суд виходив з їх недоведеності. Так, суд прийшов до висновку про те, що підстав для визнання незаконними дій міської ради або державного реєстратора не встановлено. Реєстрація здійснена на підставі чинної документації із землеустрою, яка не оскаржена в установленому законом порядку. Суд встановив, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не має зареєстрованого права власності на гараж, а відтак не має речово-правових підстав вимагати визнання незаконними рішень органів державної влади щодо земельної ділянки, зареєстрованої за іншою особою.

Щодо вимог зустрічного позову, то суд прийшов до висновку, що оскільки на час розгляду справи позивач за цим позовом ОСОБА_2 не є власником або іншим належним користувачем спірної земельної ділянки, а її права на цю ділянку не підтверджені відповідними правовстановлюючими документами.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Рішення суду оскаржується в частині вимог первісного позову, а тому відповідно до ч. 1 статті 367 ЦПК України, рішення суду в іншій його частині в апеляційному порядку не переглядається.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

При цьому передумовою та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Виходячи з положень статті 152 ЗК України та роз`яснень, які містяться у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений позивачем спосіб, має бути наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Відповідно до статті 155 ЗК України, в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-836цс15.

За чинним законодавством земля може правомірно використовуватися на підставі таких правовстановлюючих документів:

1) Державний акт на право власності на земельну ділянку (виданий до 01 січня 2013 року) або свідоцтво про право власності (видане після 01 січня 2013 року);

2) Договір оренди землі, зареєстрований державним органом земельних ресурсів до 01 січня 2013 року, або право користування за яким зареєстровано після 01 січня 2013 року;

3) Державний акт на право постійного користування;

4) Договори суперфіцію, емфітевзису, сервітуту.

До 01 січня 2013 року основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку, а з 2013 року даними державного земельного кадастру.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (стаття 202 ЗК України).

Частиною першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» яка кореспондується з положеннями статті 193 ЗК України , визначено поняття Державного земельного кадастру, відповідно до якого - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що Державний земельний кадастр базується на таких основних принципах: об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі; внесення відомостей до Державного земельного кадастру виключно на підставі та відповідно до цього Закону тощо.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Згідно з частиною третьою статті 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» регулює питання державної реєстрації земельних ділянок. Вказана стаття передбачає порядок реєстрації земельних ділянок, перелік документів, які подаються для реєстрації земельної ділянки (частина четверта ), підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста) та випадки скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором (частина десята).

Зокрема, частиною шостою цієї статті передбачено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Частинами другою, десятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою (у випадках, передбачених законом); матеріали польових топографо-геодезичних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками на межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

Отже, норми чинного законодавства чітко врегульовано процедуру державної реєстрації земельної ділянки, порядок внесення відомостей до державного земельного кадастру про земельну ділянку, порядок ведення Поземельної книги та підстави для її скасування.

Така позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року в справі №6-3113цс15 та постанові КЦС в складі Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі № 399/374/16-ц.

Як встановлено по справі, рішенням міської ради від 07.02.2014 року було затверджено технічну документацію та надано дозвіл на оформлення прав на земельну ділянку.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначає, що рішення Гайсинської міської ради якими ОСОБА_5 надано дозволи на виготовлення технічної документації на земельну ділянку та її затвердження є незаконними, оскільки останній не мав права на гараж чи квартиру.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 Цивільного кодексу К України).

Згідно з статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що рішення Гайсинської міської ради прийнято в межах повноважень, визначених ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відтак підстави для визнання незаконними дій міської ради або державного реєстратора відсутні.

Вірним є також висновок суду про те, що доводи позивача про набуття нею права власності на гараж за усною домовленістю або внаслідок тривалого користування, не можуть бути підставою для визнання її власником нерухомого майна чи відповідної земельної ділянки, оскільки право власності на новостворене (в тому числі самочинно збудоване) нерухоме майно виникає лише після його прийняття в експлуатацію (якщо це передбачено законом) і державної реєстрації (ст. 331 ЦК України).

Підставою для оформлення прав на землю під гаражем може бути лише наявність законно збудованого та оформленого у власність об`єкта нерухомого майна, чого у позивача не було.

Отже, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката Семчука Сергія Васильовича залишити без задоволення, а рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 11 червня 2025 року, - без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б. Войтко

І.В. Міхасішин