Провадження № 4-с/643/46/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого - судді Замікули Б.С.,

за участю секретаря судового засідання - Каратаєвої Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Родіна Геннадія Вікторовича та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Московського районного суду м. Харкова зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Родіна Г.В. та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування скарги посилається на те, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.12.2024 заочне рішення суду від 12.12.2023 у справі № 643/10152/23 за позовом КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання в розмірі 66385,35 грн було скасовано, а справу призначено до судового розгляду.

Водночас до скасування заочного рішення суду були видані виконавчі листи та пред`явлені для примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Родіну Г.В., на підставі яких відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 та здійснені заходи щодо стягнення заборгованості.

Незважаючи на скасування заочного рішення суду та закінчення виконавчого провадження, стягнута приватним виконавцем сума основної винагороди в розмірі 1714,73 грн та витрати виконавчого провадження в розмірі 1138 грн не була повернута боржникам.

Посилаючись на положення ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», скаржники вважають такі дії приватного виконавця неправомірними та просять суд зобов`язати приватного виконавця повернути стягнуту суму основної винагороди та витрати виконавчого провадження.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.03.2025 скаргу на дії приватного виконавця повернуто скаржникам з підстав недотримання вимог ст. 448 ЦПК України щодо її форми та змісту.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11.06.2025 ухвалу суду про повернення скарги скасовано, а матеріали справи направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про прийняття скарги.

Законом України «Про внесення змін до закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-ІХ від 26.02.2025, змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова.

Після надходження матеріалів справи до суду першої інстанції ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 09.07.2025 скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Одночасно у приватного виконавця витребувано матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_2.

11.07.2025 на адресу суду від приватного виконавця надійшли копії витребуваних матеріалів. Одночасно приватний виконавець надав письмові заперечення на скаргу, в яких наполягав на правомірності своїх дій. В обґрунтування своєї позиції приватний виконавець вказав на помилковість застосування до спірних правовідносин положення ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», посилаючись на відмінність понять «виконавчий збір» та «основна винагорода приватного виконавця» та, як наслідок, неможливість повернення основної винагороди та витрат виконавчого провадження. Крім того, приватний виконавець наполягав, що він здійснив часткове виконання заочного рішення суду до моменту його скасування, а тому вважає свою винагороду та понесені витрати правомірними та такими, що не підлягають поверненню.

Скаржники в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Додаткових пояснень по суті скарги не надали.

В судове засідання також викликався представник стягувача КП «Харківські теплові мережі», однак до суду не прибув. Заяв та клопотань по суті скарги не надав.

Приватний виконавець Родін Г.В. надав до суду заяву про розгляд скарги без його участі, просив відмовити у задоволенні скарги.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч. 2 ст. 450 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини.

У провадженні приватного виконавця Родіна Г.В. перебувало зведене виконавче провадження № НОМЕР_1 (ВП N? НОМЕР_2, НОМЕР_3), ВП № НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 30.05.2024 у справі по справі N? 643/10152/23 про:

-стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 58900,52 грн;

-стягнення з ОСОБА_2 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 7485,83 грн;

-стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП «Харківські теплові мережі» судового збору в розмірі 2684,00 грн. в рівних частках, тобто по 1342,00 грн. з кожного.

Вказані виконавчі провадження розпочаті за заявами стягувача (КП «Харківські теплові мережі») на підставі постанов про відкриття виконавчих проваджень від 16.09.2024.

16.09.2024 приватним виконавцем винесено постанови про стягнення з боржників основної винагороди приватного виконавця в розмірі 5890,05 грн.

16.09.2024 приватним виконавцем винесено відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 2 розділу VI «Інструкції з організації примусового виконання рішень» винесено постанови про розмір мінімальних витрат виконавчих проваджень в розмірі 569 грн з кожного боржника.

16.09.2024 приватним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржників.

26.09.2024, 25.10.2024 боржниками перераховано на рахунок обліку депозитних сум приватного виконавця 20000 грн, що підтверджується наданими приватним виконавцем копіями платіжних інструкцій

№ @2PL654288 від 26.09.2024, №@2PL092187 від 25.10.2024.

Сплачені боржником кошти згідно розпоряджень приватного виконавця № НОМЕР_2, НОМЕР_2/2 були розподілені наступним чином:

-17147,27 грн перераховані стягувачу (КП «Харківські теплові мережі»), що підтверджується копіями платіжних інструкцій № 5281 від 08.10.2024, № 5635 від 08.11.2024;

-1138,00 грн перераховані приватному виконавцю як витрати зведеного виконавчого провадження;

-1714.73 грн перераховані приватному виконавцю як основна винагорода зведеного виконавчого провадження від фактично стягнутої суми заборгованості.

09.12.2024 приватним виконавцем винесено постанови про закінчення виконавчого провадження по ЗВП № НОМЕР_1 (ВП № НОМЕР_2, НОМЕР_3), ВП № НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 на підставі п. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку зі скасуванням виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження.

Витрати зведеного виконавчого провадження в розмірі 1138,00 грн та основна винагорода зведеного виконавчого провадження в розмірі 1714.73 грн не була повернута боржникам.

Залишок нестягнутої суми за виконавчим документом (в частині стягнення заборгованості за послуги теплопостачання) становить 41753,25 грн, про що зазначено у постанові про закінчення ВП № НОМЕР_2 від 09.12.2024. Наведена обставина також не заперечується самими скаржниками.

Вирішуючи питання щодо правомірності дій приватного виконавця в частині неповернення витрат виконавчого провадження та основної винагороди, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Однак, оскільки предметом оскарження є бездіяльність приватного виконавця щодо неповернення основної винагороди та витрат виконавчого провадження, а не правомірність приватного виконавця щодо винесення постанов про їх стягнення - така скарга підлягає розгляду судом, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На відміну від позовного провадження, у якому суд вирішує існуючий між сторонами цивільно-правовий спір, скарги на дії (бездіяльність), рішення державних (приватних) виконавців мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за їх належним виконанням. Згідно з чинним процесуальним законодавством, здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження у цивільному судочинстві.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Положенням ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено підстави, у випадку існування яких виконавче провадження підлягає закінченню. Відповідно до п. 5 означеної статті виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною 1 цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Як було встановлено судом та не заперечується скаржниками, приватним виконавцем були вчинені дії щодо часткового виконання судового рішення про стягнення заборгованості. В подальшому після скасування виконавчих документів, на підставі яких було відкрито виконавче провадження, приватним виконавцем у відповідності до приписів п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови від 09.12.2024 про закінчення виконавчих проваджень.

Положенням ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон України №1403-VIII) визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Відповідно до ч. 2 - 4 ст. 31 Закону України №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється, зокрема, у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Положенням ч. 5 ст. 31 Закону України №1403-VIII встановлено, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання ст. 31 Закону України №1403-VIII постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до п. 12 Порядку №643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

При цьому, ч. 3 ст. 45 Закону України №1403-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону №1403-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналіз положень Закону України №1404-VIII свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у ст. 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

Водночас аналіз норм Закону України №1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

Одночасно із цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами ст. 45 Закону №1404-VIII спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 640/13434/19, від 26.05.2022 у справі № 420/6845/18, від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19.

Водночас саме лише існування постанови про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення цієї винагороди та не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (п. 52 постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі №420/6845/18).

Беручи до уваги наведені правові норми та висновки Верховного Суду щодо їх застосування, прийняття постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам ч. 7 ст. 31 Закону України №1403-VIII.

Приватний виконавець при відкритті виконавчого провадження одночасно приймає постанову про стягнення основної винагороди та зобов`язаний здійснити розрахунок такої винагороди, тобто визначити чітко суму, яка може бути стягнута у разі здійснення виконавцем повного виконання виконавчого документу.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець здійснює заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Скаржниками не заперечується факт часткового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, тому суд вважає правомірним отримання приватним виконавцем винагороди (за вчинені ним дії до моменту скасування виконавчого документа) в розмірі 10% від фактично стягнутої суми заборгованості. Так само як і стягнення витрат виконавчого провадження, оскільки такі витрати є законодавчо визначеними та пов`язані із діями приватного виконавця щодо примусового виконання рішення суду.

До то ж суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України №1403-VIII фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих дій здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України «Про виконавче провадження».

На відміну від цього, єдиним джерелом доходу приватного виконавця за вчинення ним виконавчих дій є винагорода приватного виконавця (ст. 31 Закону України №1403-VIII).

З урахуванням наведених відмінностей, положення ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості повернення основної винагороди приватного виконавця, а лише повернення виконавчого збору, стягнутого державним виконавцем.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги.

Керуючись ст. 447-453 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Родіна Геннадія Вікторовича та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання її повного тексту до Харківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Б.С. Замікула