Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.09.2025 Справа №607/13848/25 Провадження №2/607/4152/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Позняка В.М., за участю секретаря судового засідання Козак О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулася в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група», просить стягнути із відповідача на її користь 108800 гривень страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника для малолітніх дітей.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_7 близько 05 год. 20 хв. на автодорозі "Львів-Тернопіль-РаваРуська", поблизу с. Чижиків, Львівського р-ну, Львівської обл. відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки "Mercedes-Benz SPRINTER", р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Слідчим ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001182 від 23.11.2024 за фактом ДТП, закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Рішенням Тернопільської міської ради №173 "Про встановлення опіки над дітьми-сиротами та призначення опікуна" від 12.02.2025 встановлено опіку над ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 та призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для захисту їх прав та інтересів.

Станом на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки "Mercedes-Benz SPRINTER", р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ "СК "УСГ" відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №221370322.

Представник позивача повідомив Відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законом України №1961-IV від 01.07.2004 із повідомленням про ДТП та заявами на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених Позивачем до відшкодування вимог, містились: 96 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п.27.3. ст. 27 Закону України №1961-IV від 01.07.2004; 288 000,00 грн в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника для малолітніх дітей загиблого, встановленої п 27.2. ст. 27 Закон України №1961-ІV від 01.07.2004.

Відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 256 000,00 грн на користь Позивача, який діє в інтересах малолітніх дітей у зв`язку із виділення частки моральної шкоди та частки втрати годувальника яка належить малолітнім дітям загиблого на користь батька загиблого ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що Представником позивача було повідомлено Відповідача, однак надані відомості були проігноровані Відповідачем та не взяті до уваги при прийнятті рішення.

Відповідач так і не здійснив виплату страхового відшкодування у повному обсязі та у строки встановлені законом.

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» надало суду відзив на позов, у якому просило у позові ОСОБА_7 (?) до ПАТ «СК «Українська страхова група» відмовити повністю за безпідставністю та необґрунтованістю заявлених вимог. Стверджує, що оскільки в даній справі неможливо встановити особу заподіювача шкоди, ступінь її протиправних діянь та вини, а також відсутність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, ПАТ СК «УСГ» правомірно відмовило у страховій виплаті Позивачу.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивачі в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, у відзиві просив провести судовий розгляд у відсутності його представника.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Постановою слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001182 від 23.11.2024, закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Як установлено у постанові, ІНФОРМАЦІЯ_7 близько 05 год. 20 хв. на автодорозі "Львів-Тернопіль-РаваРуська", поблизу с. Чижиків, Львівського р-ну, Львівської область відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки "Mercedes-Benz SPRINTER", р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Згідно висновку експерта №206/24, встановлено, що причиною смерті ОСОБА_5 є тупа поєднана травма тіла у вигляді множинних переломів кісток тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, відкритий перелом правої гомілки. Враховуючи розвиток трупних змін слід вважати, що смерть гр. ОСОБА_5 , могла настати біля 12 години до розтину його тіла. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень в момент первинного контакту гр. ОСОБА_5 , знаходився у вертикальному чи близькому до цього положенні, міг бути повернутим до травмуючої поверхні правою поверхнею тіла. Таким чином, між отриманими потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями та настання його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.11.2024 (а.с. 20), лікарського свідоцтва про смерть від 25.11.2024 №206/2024, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , причина смерті - тупа поєднана травма тіла, гостра крововтрата, пішохід травмований при зіткненні із автобусом.

На час смерті у померлого було троє дітей - дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_3 ); дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_4 ); син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_5 ).

Також, матір`ю померлого є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серія НОМЕР_6 .

Батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 (а.с. 39).

Станом на час ДТП, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки "Mercedes-Benz SPRINTER", р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ "СК "УСГ" відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №221370322 чинного на дату ДТП (а.с. 29).

Представник позивача повідомив Відповідача про настання страхового випадку (а.с. 34) та в інтересах клієнта - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 звернувся заявами на виплату страхового відшкодування, зокрема, 96000 грн відшкодування моральної шкоди матері та дітям загиблого та 288000 грн страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника (а.с. 35,36).

Як видно із відповіді заступника начальника управління врегулювання ЦВ від 20.06.2025 (а.с. 38) відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 256 000,00 грн на користь Позивача, який діє в інтересах малолітніх дітей.

Відповідачем прийнято рішення про виділення частки моральної шкоди та частки втрати годувальника на користь батька загиблого ОСОБА_6 .

Дослідивши та оцінивши докази, суд доходить таких висновків.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип дизпозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

За статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є, серед іншого, шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Крім того, пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Подібні за змістом правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 556/1514/16-ц (провадження № 61-26405св18) та від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21).

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У пункті 35.1 зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку із визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 статті 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 280/1222/17 (провадження № 61-42888св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20), від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21).

При цьому, наявність вироку суду, який набрав законної сили, не є обов`язковою умовою для вирішення питання про стягнення страхового відшкодування, якщо у матеріалах справи є достатні інші докази для підтвердження обставин ДТП та її наслідків, оскільки наявність вини у цій категорії справ не є обов`язковою, підставою для здійснення страхової виплати є настання страхового випадку, а цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона не доведе відсутність своєї вини (така правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №686/10520/15, від 08.05.2018 у справі №922/2026/17, від 21.09.2018 у справі №910/19960/15, 26.04.2022 року справа № 184/1461/20-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 близько 05 год. 20 хв. на автодорозі "Львів-Тернопіль-РаваРуська", поблизу с. Чижиків, Львівського р-ну, Львівської область відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки "Mercedes-Benz SPRINTER", р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.11.2024 (а.с. 20), лікарського свідоцтва про смерть від 25.11.2024 №206/2024, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , причина смерті - тупа поєднана травма тіла, гостра крововтрата, пішохід травмований при зіткненні із автобусом.

Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, серед інших, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Разом з тим, відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.

Отже, для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1202 ЦК України, заявник повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик, у свою чергу, - надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення.

Судом встановлено, що на час смерті у померлого було троє малолітніх дітей - дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , опікуном яких є ОСОБА_1 , яка також, є матір`ю померлого.

Згідно статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, отже, малолітні діти є особами, які мають право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю батька.

Як видно із заяви про виплату страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника (а.с. 36) ОСОБА_1 із такою заявою звернулася саме в інтересах малолітніх дітей, опікуном яких вона є.

Саме це вона підтвердила і у позовній заяві, поданій до суду.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 є особою пенсійного віку. Разом із тим, саме факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Суду не надано доказів того, що в потерпілого, який загинув, були інші особи, які перебували на його утриманні, чи потребували такого утримання та зверталися із заявою про виплату страхового відшкодування.

Тому, суд погоджується із доводами ОСОБА_1 , про те, що саме малолітні діти мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.

Також, суд погоджується із доводами ОСОБА_1 про те, що відшкодування витрат малолітнім у зв`язку із втратою годувальника на підставі частини другої статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" має пріоритет над виплатами у зв`язку із відшкодуванням моральної шкоди, передбаченими частиною третьої статті 27 вказаного закону.

Суд вважає, що цей висновок підтверджується самим порядком розміщенням норм у законі.

Крім того, згідно пунктом 27.2 статті 27 закону, прямо передбачено, що загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Суд також, враховує, що стаття 534 ЦК України визначає черговість погашення майнових зобов`язань, але не містить положень щодо моральної шкоди. Моральна шкода - це окрема цивільна вимога, яка не входить у цю черговість і погашається окремо.

З огляду на відсутність доказів того, що померлий працював та отримував заробітну плату, ураховуючи положення статті 1200 ЦК України та вимоги частини другої статті 1195 ЦК України, згідно з якою розмір відшкодування визначається, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, суд доходить висновку про наявність правових підстав для страхової виплати на користь неповнолітніх дітей померлого на підставі пункту 27.2 статті 27 закону у розмірі 36 розмірі заробітних плат встановлених законом на день настання страхового випадку, що становить 288000 гривень (8000Х36).

Зважаючи на те, що діти є малолітніми, вказана обставина має істотне значення та є достатніми підставами для виплати відшкодування одноразовим платежем. Стягнення страхового відшкодування на користь позивачки, як законного представника неповнолітніх утриманців покійного одноразовим платежем найкраще забезпечить інтереси дітей та відповідає особливому їх захисту, передбаченому Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», й унеможливлює порушення майнового права дитини.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловленими у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19.

Крім того, заявниця зверталася до страхової компанії із заявою, якою просила стягнути виплатити страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 96000 гривень, що належить їй, як матері загиблого та малолітнім дітям на підставі пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_5 є троє малолітніх дітей - дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та матір померлого ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 96000 грн (8000Х12), виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування, частка яка припадає на кожного становить 24 000 грн (1/4 частка).

Разом із тим, відповідно до пункту 27.5 статті 27 Закону України №1961-IV загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Згідно Постанови Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року № 109 "Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цією постановою за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 320 000 гривень на одного потерпілого.

Отже, враховуючи те, що розмір страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого у зв`язку із втратою годувальника, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України утриманцям померлого визначено у розмірі 288000 гривень, на відшкодування шкоди страхової виплати в межах суми страхового відшкодування моральної шкоди залишається 32000 00) гривень, тобто по 8000 гривень на кожного з трьох дітей та матір загиблого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , яка діє від власного імені та від імені малолітніх дітей, як опікун, отримала страхове відшкодування у розмірі 256000 гривень, отже, неотримана сума становить страхового відшкодування в межах ліміту встановленого законом становить 64000 (320000 - 256000) гривень.

Суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що страхувальник виплатив їй суму страхового відшкодування у розмірі 179200 гривень на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника та 76800 гривень відшкодування моральної шкоди, оскільки як у першому, та і у другому випадку одержувачем є ОСОБА_1 , яка, як опікун діяла в інтересах трьох малолітніх дітей, та як вона стверджує, зверталася із заявою про страхову виплату у зв`язку із втратою годувальника у розмірі 288000 гривень саме в їх інтересах.

Тому, її поведінка не може бути використана на шкоду підопічним, та суперечливою. Зокрема, одержуючи кошти, як страхове відшкодування за своєю заявою, та вважаючи що страхова компанія мала виплатити саме страхове відшкодування у зв`язку із втратою годувальника малолітнім дітям, вона саме так могла і використати вказані кошти, оскільки була їх розпорядником.

Отже, як стверджує і сама позивачка, вона повинна була отримати суму страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 32000 гривень, решту суми вона отримала саме як відшкодування витрат малолітнім дітям у зв`язку із втратою годувальника у розмірі 224000 гривень 0), хоча повинна була отримати 288000 гривень, неотримана сума - 64000 гривень, яка підлягає стягненню із відповідача.

Суд також не погоджується із доводами страхової компанії, які зазначені у підставі для часткової виплати страхового відшкодування, як резервування суми страхових виплат батькові померлого.

Так, батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто через 23 дні після смерті сина, не звертався із заявою про виплату страхового відшкодування.

Тому, у зв`язку із його смертю, відсутні підстави для отримання виплат у зв`язку із втратою годувальника, передбачених частинами статтею 1200 Цивільного кодексу України, а отже і страхового відшкодування, передбаченого пунктом 27.2 Закону №1961-IV

Також, не надано доказів того, що батько перебував на утриманні сина.

При цьому, як виплати у зв`язку із втратою годувальника так і виплати моральної шкоди нерозривно пов`язані із особою, не були визначені на момент смерті, а отже, вказане зобов`язання не допускає правонаступництва.

Суд також, враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного суду від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, де суд зробив висновок, що «посилання страхової компанії на те, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування у розмірі 36 мінімальних заробітних плат, що є загальним розміром страхового відшкодування на всіх утриманців, суди попередніх інстанцій не урахували, що до складу сім`ї загиблого входить його дочка, яка має право на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого та моральної шкоди у рівних частинах, Верховний Суд відхиляє як таке, що не впливає на правильність висновків судів, оскільки дочка таких вимог не заявляла. Крім того доводи заявника про наявність у дочки права на відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого та можливість пред`явлення нею такого позову, ґрунтується на припущеннях».

Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , не звертався до страхової компанії про із заявою про страхові виплати, відмова у частковій виплаті страхового відшкодування із покликанням на нього є безпідставною.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із такого.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частини другої статті 137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою та шостою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначила, що пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

На підтвердження понесених позивачами витрат на правничу допомогу, його представник - адвокат Чабан Ірина Володимирівна надала: ордер серії ВС №1381235 (а.с. 16), договір про надання професійної правничої допомоги від 27.11.2024 (а.с. 41-45), детальний розрахунок для надання правової допомоги, відповідно до якого АО «АВТОМОПІЧ УКРАЇНА» надало такі послуги: консультація Клієнта, підготовчі дії спрямовані на подання позовної заяви в суд, підготовка та подання позовної заяви в суд. Загальна вартість послуг за надання правової допомоги становить 15000 грн.

Суд виходить із того, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладений ОП ВС у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи дизпозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах ОП ВС від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 06.12.2019 у справі №910/353/19, 25.05.2021 у справі №910/7586/19.

Суд вважає, що витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн підтверджені належними доказами, а саме договорами про надання правової допомоги, загальна сума витрат на адвокатські послуги не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними з наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Заяви про зменшення розміру судових витрат з підстав їх не співмірністю до суду не надходило.

Зважаючи на те, що позов задоволено частково, а саме 64000 грн із 108800 грн, що становить 58,82% %, тому, в силу статті 141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути 8823 (58,82% від 15000) гривень витрат на правову допомогу, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Крім того, зважаючи на те, що позивач на час пред`явлення позов був звільнений від сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн, а відтак, відповідно до статті 141 ЦПК України, його слід стягнути із відповідача в користь держави в розмірі у розмірі 712,43 грн (58,82% від 1211,20) пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 13, 81, 141 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська Страхова Група» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 64000 (шістдесят чотири тисячі) гривень страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника та 8823 (вісім тисяч вісімсот двадцять три) гривні судових витрат.

Стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська Страхова Група» на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 712 гривень 43 копійки.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_8

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група», ел. пошта , тел. 47, адреса: 03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, буд. 32-А, .

Головуючий суддяВ. М. Позняк