Справа № 127/6281/25
Провадження № 22-ц/801/1621/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 рокуСправа № 127/6281/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя - доповідач),

суддів Войтка Ю.Б., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу № 127/6281/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.05.2025, ухвалене у складі судді Романюк Л.Ф. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

26.02.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі - ТОВ «Фінпром Маркет») звернулося до суду з позовом (вх № 17946) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просило : стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики № 75987752 від 29.07.2021 в розмірі 38254,55грн., з яких : 11400 грн тіло кредиту, 26854,55 грн проценти за користування кредитом, судові витрати, а саме суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн /а. с. 8/ та витрати на правничу допомогу в розмірі 3500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано, що 29.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - ТОВ «1БАНК») та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75987752 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 11400 грн, строк позики 30 днів зі сплатою процентів в розмірі 1,99 % в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису НОМЕР_3), що був надісланий на вказану позичальником електронну адресу у порядку визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань утворилась заборгованість, розмір якої складає 38254,55 грн, з яких 11400 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 26854,55 грн сума заборгованості за відсотками.

21.12.2021 між ТОВ «1БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» (даті - ТОВ «ФКУА») укладено договір факторингу № 2112 від 21.12.2021 за умовами якого ТОВ «ФКУА» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 75987752 від 29.07.2021.

31.03.2023 між ТОВ «ФКУА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі - ТОВ «Фінпром Маркет») укладено договір факторингу № 310323-ФМ від 31.03.20223, відповідно до якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором позики № 75987752 від 29.07.2021.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.05.2025 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованість за договором позики № 75987752 від 29.07.2021 в розмірі 38254,55 грн судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 3500,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (вх. № 6791 від 16.06.2025), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення процентів та неустойки, витрат на правничу допомогу та прийняти нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову; стягнути судовий збір в розмірі 3487,21 грн + 146,39 грн /а. с.146-147/. Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем пропущено строк позовної давності та не зазначено поважних причин його пропуску; нараховані позивачем проценти є завищеними та неспівмірними, порушують принципи добросовісності, справедливості, розумності.

Щодо забезпечення права позивача на подання відзиву на апеляційну скаргу.

4.07.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 7528) ТОВ «Фінпром Маркет», в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення.

7.07.2025 до суду надійшли заперечення (вх № 7528) (відповідь) на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.05.2025 у справі з ціною позову 38254,55 грн, що є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

29.07.2021 між ТОВ «1 БАНК», яке є фінансовою установою, та ОСОБА_1 було укладено електронний договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 75987752, який був підписаний ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором.

Умовами договору передбачено, що : позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами Договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (проценти) від суми позики (пункт 1); сума позики складає 11400,00 грн., строк позики 30 днів (дата надання позики - 29.07.2021, тип процентної ставки - фіксована; базова процентна ставка - 1,99% на день; знижена процентна ставка - 0,70 % на день; процентна ставка за понадстрокове користування Позикою (її частиною) - 2,7% на день (пункт 2) /а. с. 15 зворотна сторона - 16/.

На аркуші справи 28 знаходиться довідка про ідентифікацію ОСОБА_1 , відповідно до якої одноразовий ідентифікатор НОМЕР_4, час відправки ідентифікатора позичальнику 29.07.2021 18:52:47; номер телефону/електронна пошта на яку було відправлено ідентифікатор ІНФОРМАЦІЯ_1 /а. с. 28/.

ТОВ «1 БАНК» виконано своє зобов`язання за договором шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується банківською випискою та довідкою ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 29.07.2021 року №КД-000008951/ТНПП /а. с. 29/.

Відповідно до листа АТ «Універсал банк» від 17.04.2025 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) здійснено зарахування 29.07.2021 коштів в сумі 11400,00 грн. на банківську платіжну картку № НОМЕР_1 /а. с. 13/.

21.12.2021 ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФКУА» укладено договір факторингу № 2112, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №75987752 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) від 29.07.2021, що підтверджується договором факторингу №2112 від 21.12.2021 разом з додатками та витягом з реєстру прав вимог від 21.12.2021 /а. с. 30-34/.

31.03.2023 ТОВ «ФКУА» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу № 310323-ФМ від 31.03.2023, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №75987752 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) від 29.07.2021, що підтверджується Договором факторингу №310323-ФМ від 31.03.2023 разом з додатками та витягом з Реєстру прав вимог від 31.03.2023 /а. с. 41-45/.

Відповідно до розрахунку заборгованість відповідача за договором позики №75987752 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) від 29.07.2021 за період з 29.07.2021 по 24.02.2025 становить 38254,55 грн., з яких: 11400 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 26854,55 грн сума заборгованості за відсотками. При цьому заборгованість починаючи з 29.07.2021 не змінювалась /а. с. 5-7/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами (частина перша статті 13 Закону України «Про споживче кредитування»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено судом першої інстанції, 29.07.2021 між ТОВ «1БАНК» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75987752 (на умовах повернення позики в кінці строку позики). Договір підписано ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором F3AXO22yOe (час 29.07.2021) /а. с. 15 зворотна сторона - 16/.

У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

В силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання 29.07.2021 між ТОВ «1БАНК» та ОСОБА_1 договору позики № 75987752 (на умовах повернення позики в кінці строку позики).

Також позивачем надано докази на підтвердження відступлення права вимоги, зокрема 21.12.2021 між ТОВ «1 БАНК» та ТОВ «ФКУА» укладено договір факторингу № 2112 /а. с. 30 зворотна сторона - 34/ та 31.03.2023 між ТОВ «ФКУА» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу № 310323-ФМ /а. с. 41-45/.

Суду не надано доказів на спростовування презумпції правомірності договору факторингу № 2112 від 21.12.2021 та договору факторингу № 310323-ФМ від 31.03.2023.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до пункту 1, 2 договору позики від 29.07.2021 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (проценти) від суми позики (пункт 1); сума позики складає 11400,00 грн., строк позики 30 днів (дата надання позики - 29.07.2021, тип процентної ставки - фіксована; базова процентна ставка - 1,99% на день; знижена процентна ставка - 0,70 % на день; процентна ставка за понадстрокове користування Позикою (її частиною) - 2,7% на день.

Згідно з пунктом 5.2 договору позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розташовані на сайті, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником продовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі.

У разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, зо кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів (пункт 6.5 Правил про надання грошових коштів у позику, у редакції, що діяла на час укладення договору позики)

Відповідно до розрахунку заборгованість відповідача за договором позики № 75987752 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) від 29.07.2021 за період з 29.07.2021 по 24.02.2025 становить 38254,55 грн., з яких: 11400 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 26854,55 грн сума заборгованості за відсотками. При цьому заборгованість по процентам нарахована за період з 30.07.2021 по 26.11.2021 /а. с. 5-6 зворотна сторона/.

Наданий позивачем розрахунок /а. с. 105 зворотна сторона - 106/ відповідачем не спростовано, власного розрахунку не надано.

Аргументи апеляційної скарги про те, що нараховані позивачем проценти є завищеними та неспівмірними, порушують принципи добросовісності, справедливості, розумності, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідач не зазначає яку саме норму закону, умову договору позики порушив позивач при здійсненні нарахування процентів відповідно до умов договору позики від 29.07.2021, який був погоджений відповідачем.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яка була чинна до 3.09.2025, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Крім цього під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).

Отже, правових підстав вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом немає.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.05.2025 у даній справі залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Ю.Б. Войтко

В. П. Рибчинський