печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Андрієнко І.І.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_6.,

відповідача-1: не з`явився,

представника відповідача-2: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1, ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (далі - відповідач-2, ОСОБА_4 ) в якому просить визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, укладений 30.09.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , судові витрати покласти на відповідачів солідарно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_5 був політичним та громадським діячем, депутатом Верховної Ради України, був одним із співвласників групи компаній «Континіум», яка володіє і управляє мережею АЗС, будівельним та готельним бізнесом, а також бізнесами у інших напрямках. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Поручник Альоною Юріївною без участі дружини та дітей померлого було заведено спадкову справу за № 2/2015, що зареєстрована в спадковому реєстрі за № 57852138. Протягом 2016-2017 років нотаріус видала спадкоємцям, в тому числі ОСОБА_2 , ряд свідоцтв про право на спадщину на усе майно, що зареєстроване за українським законодавством на ім`я спадкодавця. Водночас, ОСОБА_2 встановила, що її чоловік спадкодавець за життя володів майном та активами за кордоном. Таким майном за кордоном, зокрема, є і акції в компаніях, що зареєстровані в юрисдикції Британських Віргінських островів, в юрисдикції Республіки Кіпр. Проте, нотаріус відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину для представлення за кордоном. В судовому порядку така відмова була оскаржена, однак, свідоцтво про право на спадщину для представлення за кордоном ОСОБА_2 не видано, проте процедура триває. Із засобів масової інформації в квітні 2023 року позивач дізналась, що ОСОБА_3 розлучився з ОСОБА_4 . Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2022 року справа № 757/24021/22 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З цього ж судового рішення встановлено, що сторони в процесі припинення шлюбних відносин уклали договір про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року. Отже, згідно рішення суду існує договір про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року, умови якого позивачу невідомі, але яким, очевидно, ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 безоплатно активи (акції, частки) компаній, які входять у ГК «Континіум». На переконання позивача договір про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року має ознаки фраудаторності, з метою уникнути відповідальності перед ОСОБА_2 , тобто такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом. По-перше, договором про поділ майна ОСОБА_3 позбувся безоплатно на користь ОСОБА_4 своїх основних активів, що свідчить про невигідне становище ОСОБА_3 . По-друге, оскаржуваною угодою було вирішено питання про активи, якими формально ОСОБА_3 ще не володів, та набув під свій контроль, активи в Україні, які є власниками (засновниками) основних активів ГК «Континіум». По-третє, ОСОБА_3 на виконання оскаржуваної угоди протягом 2022 року безоплатно відступив на користь ОСОБА_4 компанію в юрисдикції Кіпру через яку здійснювалось управління усіма активами в Україні у ГК «Континіум». По-четверте, в Україні розслідуються кримінальні провадження щодо незаконних дій (шахрайство) з майном та активами померлого ОСОБА_5 , де ОСОБА_2 є потерпілою особою. По-п`яте, на фраудаторність оскаржуваної угоди та намір уникнути відповідальності за зобов`язаннями перед ОСОБА_2 , вказують взяті на себе ОСОБА_3 зобов`язання по виплатах на утримання дітей, що викладені в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2023 року у справі № 757/24835/22 про затвердження мирової угоди. Отже, укладення та подальше виконання спірного договору здійснені в порушення принципу доброчесності, що є підставою для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

Також позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2023 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.06.2023 року під головуванням судді Матійчук Г.О. було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

11.07.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-2 - адвоката Яценка О.В. надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволені позову, оскільки позивачем не зазначено, які її права порушено укладенням договору про поділ майна.

18.07.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив в позові відмовити, оскільки поведінка відповідача-1 є добросовісною, а ознаки фраудаторності оспорюваного договору відсутні.

08.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката ОСОБА_6. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву ОСОБА_4 в якому останній просив позов задовольнити.

08.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-2 - адвоката Яценка О.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив.

10.08.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 07.03.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 02.10.2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено; рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 07.03.2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2024 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, та підготовче засідання у справі призначено на 16.12.2024 року.

06.12.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-2 - адвоката Батюсь Т.В. надійшов відзив на позовну заяву в якому остання просила відмовити в задоволені позову повністю, оскільки оспорюваний договір відповідає вимогам, встановленим Цивільним кодексом України, додержання яких є необхідним для чинності правочину; відсутні ознаки фраудаторності і оспорюваний договір не є таким, що вчинений боржником на шкоду кредитору, оскільки позивач не була і не є кредитором по відношенню до відповідачів, відповідно відповідачі не є боржниками позивача. Крім цього, відсутнє будь-яке рішення суду, яке вступило в законну силу, про стягнення заборгованості з відповідачів як боржників на користь позивача як кредитора, а також відсутній будь-який інший документ, з якого випливає зобов`язання відповідачів щодо погашення заборгованості відповідачів як боржників позивача. Також зазначає, що у позивача відсутнє право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року, зважаючи на те, що укладення договору про поділ майна подружжя не порушує права та/або законний інтерес позивача за захистом якого позивач звернулася. Крім того, разом із відзивом представник відповідача-2 - адвокат Батюсь Т.В. надала суду копію договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року.

11.12.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив у задоволенні позову відмовити, а судові витрати покласти на позивача, оскільки остання не довела існування в неї права на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року з підстав його заявленої фраудаторності.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.12.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 14.01.2025 року.

16.12.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката ОСОБА_6. надійшла відповідь на відзив ОСОБА_4 , яка була передана головуючому судді 17.12.2024 року, в якій останній просив позов задовольнити з викладених у позовній заяві підстав.

16.12.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката ОСОБА_6. надійшла відповідь на відзив ОСОБА_3 , яка була передана головуючому судді 17.12.2024 року, в якій останній просив позов задовольнити з викладених у позовній заяві підстав.

14.01.2025 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, та судове засідання призначено на 13.02.2025 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.02.2025 року, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засіданні оголошено перерву до 22.04.2025 року.

17.03.2025 року та 07.04.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від ОСОБА_3 надійшли клопотання про розгляд справи за його відсутності.

22.04.2025 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, та судове засідання призначено на 29.05.2025 року.

22.04.2025 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката ОСОБА_6. надійшло клопотання, яке було передане головуючому судді 28.04.2025 року, про участь у судовому засіданні, призначеному на 22.04.2025 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.04.2025 року клопотання представника позивача - адвоката ОСОБА_6. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду залишено без розгляду.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.05.2025 року, у зв`язку із першою неявкою представника позивача, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи в судовому засіданні було відкладено до 26.06.2025 року.

В судове засідання 26.06.2025 року з`явились представник позивача та представник відповідача-2. Відповідач-1 в судове засідання 26.06.2025 року не з`явився, у клопотанні просив розглядати справу за його відсутності.

Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача-1.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача-2, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Суд встановив, що з 04.09.1993 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с. 21). ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (т. 1 а.с. 25).

Згідно довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю. від 17.08.2020 року, ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , частка у спадщині становить 1/4 (т. 1 а.с. 29-30).

Постановою Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Поручник А.Ю. від 04.09.2017 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину на частку спадкового майна, а саме, акції в іноземних компаніях, у зв`язку з тим, що не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (т. 1 а.с. 31-32).

Позивач вважає, що ОСОБА_5 мав акції та частки бенефіціарного власника в іноземних компаніях, про що свідчить копія трастової угоди від 21.08.2014 року з додатком (перелік компаній) (т. 1 а.с. 33-46). Позивач вказуває, що померлий ОСОБА_5 та ОСОБА_3 були бізнес-партнерами.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10.08.2022 року у справі № 757/15457/22-ц заяву ОСОБА_2 було задоволено та встановлено факт, що має юридичне значення: ОСОБА_2 є спадкоємицею всього майна після смерті ОСОБА_5 , (спадкодавця), яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося, з часткою в розмірі 1/2, як член подружжя та є спадкоємицею за законом з часткою у спадщині в розмірі 1/4, як одна із чотирьох спадкоємців після смерті ОСОБА_5 у 1/2 майна, яке знаходиться за кордоном, де б воно не знаходилося і в чому б воно не виражалося (т. 1 а.с. 218-221).

30.09.2021 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 в простій письмовій формі укладено договір про поділ майна подружжя (т. 3 а. с. 169-174).

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, заінтересованих (третіх) осіб, що не є сторонами правочину.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку заявляє про визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Таку правову позицію висловлено Верховним судом України у справі №6-605цс16 від 25.05.2016 року, у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.04.2018 року №439/212/14-ц,14-75цс18, у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №750/2728/16-ц, провадження №61-8888св18, що кореспондується з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року № 9 де вказано, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Тобто зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України на підставі наведеної судової практики слід розуміти таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, як було роз`яснено Верховним Судом у Постанові від 29 серпня 2023 року по справі №910/5958/20, якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 року у справі №761/45721/16-ц. Слід погодитись з Верховним Судом, що аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Сімейного кодексу України (далі - СК України), особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до частин першої та другої ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено у ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Як визначено у ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Тобто, така презумпція може бути спростована на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та відповідають вимогам, встановлених ЦПК, а не на припущеннях сторін.

Відповідно до вказівок Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 02.10.2024 року, місцевому суду слід звернути увагу на процесуальну поведінку сторони відповідачів стосовно відомостей, які вони надають про форму та зміст оспорюваного договору. У цьому контексті, дослідивши наданий договір про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року та встановивши, що цим договором відповідачі розподілили виключно визначене рухоме майно, суд відхиляє доводи позивача про нікчемність договору через відсутність його нотаріального посвідчення. Посилання позивача на те, що поділ майна подружжя можливий лише шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, є безпідставним, оскільки частина друга статті 69 СК України містить вимогу нотаріального посвідчення лише договору про поділ нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний висновок підтверджений постановою Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 року у справі № 623/4279/15.

Звертаючись до суду із позовом про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним, позивач посилалася, зокрема, на те, що цей договір не відповідає принципу добросовісності, визначеному в ст. 3, 13 ЦК України, та порушує права позивача, оскільки спрямований на уникнення відповідальності перед ОСОБА_2 та з метою уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), вимоги якого виникнуть пізніше.

Так, позивач зазначає, що вона є спадкоємицею померлого чоловіка ОСОБА_5 та має право на отримання частини спадщини після смерті чоловіка до складу якої входять, зокрема, корпоративні права у Групі Компаній «Континіум». Одним з партнерів спадкодавця ( ОСОБА_5 ) є ОСОБА_3 , який з метою уникнення поділу активів компанії, безоплатно відчужив на користь своєї колишньої дружини - ОСОБА_4 на підставі договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року корпоративні права. Про факт укладення оспорюваного договору позивач дізналася з рішення Печерського районного суду міста Києва від 09.11.2022 року у справі № 757/24021/22 про розірвання шлюбу між відповідачами. У рішенні суду встановлено, що в процесі поступового припинення шлюбних відносин відповідачі уклали договір про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року, яким, в тому числі, відповідач-1 передав відповідачу-2 безоплатно активи (акції, частки) у компаніях, які входять до Групи Компаній «Континіум».

На фраудаторність оспорюваного договору та намір уникнути відповідальності за зобов`язаннями перед позивачем є взяті відповідачем-1 на себе зобов`язання по виплатах на утримання дітей. Такі зобов`язання викладені у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року у справі № 757/24835/22 про затвердження мирової угоди, що ставить відповідача-1 у надзвичайно незручне матеріальне становище (т. 1 а.с. 3-16).

В постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №394/301/19 (провадження № 61-19185св19) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі № 754/5841/17, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, позивачем не доведено та суду не надані належні допустимі та достатні докази в обґрунтування чинності зобов`язання, в якому позивач був би кредитором, а відповідачі боржниками, у зв`язку із чим у позивача існувало б право або інтерес, що підлягав задоволенню за рахунок майна, яке є предметом договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року. Не встановлена та не доведена і наявність у відповідачів боргу та відповідного обов`язку з його погашення, від виконання якого вони ухиляються шляхом укладення договору про поділ майна подружжя.

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про недобросовісність дій, спрямованих на позбавлення позивача законних прав кредитора, за відсутності у позивача статусу кредитора і відповідних прав стосовно відповідачів. Позивачем також не доведено відсутність у відповідачів наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися укладеним ними договором про поділ майна, свідомий намір відповідачів щодо невиконання зобов`язань договору та приховування ними справжніх намірів, відмінних від предмету договору про поділ. Позивачем не спростовані доводи представника відповідача-2 про фактичне і належне виконання відповідачами договору про поділ майна подружжя.

Позивачем не доведене і судом не встановлене укладення відповідачами договору про поділ майна подружжя для цілей, інших, ніж описані в предметі договору про поділ майна подружжя, з намірами, іншими, ніж спрямованими на його реальне виконання. Зокрема, позивачем не надані докази зв`язку договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 р., укладеного відповідачами, зі Спором BVIHC (COM) 118 від 2017 року, який розглядається у «Східно-Карибському Верховному суді у Високому Суді Віргінських Островів Відділення комерційних справ».

Наведені позивачем міркування та доводи щодо провадження у справі BVIHC (COM) 118 від 2017 року у Високому Суді Віргінських Островів, як обставини, яка підтверджує виникнення у відповідача-1 обов`язків на користь позивача, виконання яких здійснюється за рахунок майна, що є предметом поділу за договором про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року, суд не приймає до уваги, оскільки зазначене судове провадження тривало як станом на дату звернення із позовом до суду, так і триває на дату ухвалення цього судового рішення, що не заперечується сторонами. Саме лише судове провадження не є підставою для виникнення у позивача права вимоги до відповідачів, а у відповідачів - кореспондуючого обов`язку задовольнити вимоги позивача за рахунок належного їм майна. Припущення щодо будь-якого ймовірного вирішення спору як результату здійснення такого провадження не може бути доказом і обґрунтовувати обставину, яка фактично не існує.

Суд вважає безпідставним посилання Позивача на трастову угоду «R&S Trust» від 21.08.2014 року як на обставину, що підтверджує позовні вимоги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, зазначена угода укладена не внаслідок дій відповідачів і склад учасників згаданої трастової угоди, уповноважених володіти, користуватися та розпоряджатися майном, переданим у траст та довірче управління, є іншим, ніж склад учасників спору за цією позовною заявою. Також, вимоги, наведені позивачем у позовній заяві в зв`язку із укладенням трастової угоди, різняться від вимог за предметом цього позову.

Суд не бере до уваги посилання позивача на отримання майна у спадок від покійного чоловіка, оскільки посилання на належність майна саме позивачу не відповідає обраному позивачем способу захисту права. Визначення договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року фраудаторним як належний та ефективний спосіб захисту порушеного права передбачає належність майна, поділ якого є предметом такого договору, саме відповідачам як власникам, що реалізують належне їм право власності з метою недопущення стягнення на таке майно. Відповідно до ст.ст. 386-388, 391-393, 1212, 1213 ЦК України право власності позивача на майно підлягає захисту у способи, інші ніж обраний позивачем.

Відтак, докази щодо прав позивача на успадковане майно суд не бере до уваги як такі, що не стосуються предмета доказування за заявленими позовними вимогами. Такі доводи та міркування не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки самі по собі не містять інформацію щодо предмета доказування - недобросовісності дій відповідачів та наявності у них чинної заборгованості перед позивачем, погашення якої має здійснюватися за рахунок майна, поділ якого є предметом договору від 30.09.2021 року. Тобто ці докази не стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Також позивачем не доведено, що майно, зокрема, корпоративні права, розподілені за договором від 30.09.2021 року, неправомірно перебували чи перебувають у відповідачів. Не знайшло підтвердження і не доведене належними та допустимими доказами і твердження позивача про поділ корпоративних прав та цінних паперів Групи Компаній «Континіум» та наявність такої Групи Компаній.

Оцінка представником позивача укладення договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року як такого, що ставить відповідача-1 у надзвичайно незручне матеріальне становище, що може утруднити виконання рішення іноземного суду у разі задоволення її позову, є припущенням і не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Поділ такого майна не передбачає його відчуження, йдеться про припинення спільної власності. Жодний із відповідачів не позбавляється власності, лише замінює ідеальну частку у спільному майні на майно, належне на праві приватної власності. Ціна договору про поділ майна подружжя не є його істотною умовою і не притаманне правовій конструкції припинення спільної власності та виникнення приватної власності шляхом розподілу; у таких відносинах відсутнє оплачуване зустрічне зобов`язання.

Дослідивши договір про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року, суд встановив, що спірний договір містить всі істотні умови, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений з додержанням обов`язкової письмової форми, зміст договору не суперечить чинному цивільному законодавству та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення сторін договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується тим, що договір в подальшому виконувався обома сторонами. Відтак, правові підстави для визнання договору про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року недійсним відсутні.

Судом не встановлено, а позивачем не доведено факт порушення її прав та законних інтересів оспорюваним договором про поділ майна подружжя від 30.09.2021 року як і не надано належних достатніх та допустимих доказів в обґрунтування наявності у позивача прав, які б підлягали задоволенню відповідачами як боржниками за рахунок майна, поділ якого є предметом договору від 30.09.2021 року.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійним договору про поділ майна подружжя є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення інших судових витрат, то судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

Враховуюче викладене, керуючись ст. ст. 9, 60, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3, 6, 13, 203, 204, 205, 215, 216, 626, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним - відмовити.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-1: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач-2: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 17.07.2025 року.

Суддя І.В. Григоренко