ПОСТАНОВА

Іменем України

08 вересня 2025 року м. Кропивницький

справа № 385/99/25

провадження № 22-ц/4809/956/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді - Дуковський О.Л., Письменний О.А.,

за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції»;

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2025 року (суддя Венгрин М.В.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські Фінансові Операції» (далі - ТОВ «Українські Фінансові Операції») звернулось до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_2 заборгованість загальною сумою 100250,00 грн, яка складається із суми заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 10000,00 грн, суми заборгованості за процентами, нарахованими первісним кредитором - 55000,00 грн, суми заборгованості за процентами, нарахованими позивачем за 141 календарний день у сумі 35250,00 грн. Також просить відшкодувати за рахунок відповідачки суму сплаченого судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 20 грудня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі - ТОВ «Лінеура Україна», Кредитодавець) та ОСОБА_2 (Клієнт, Позичальник)укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4230570 (далі - Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору Кредитодавець зобов`язався надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_2 зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сторони погодили, зокрема, наступні умови Кредитного договору: сума кредиту - 10000,00 грн; строк кредиту - 360 днів: з 20 грудня 2023 року по 14 грудня 2024 року; процентна ставка - 2,5% в день в межах строку кредиту; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів.

Стверджується, що Кредитодавець свої зобов`язання за Кредитним договором виконав належним чином, надавши Клієнту кредитні кошти у сумі 10000,00 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1 , що вказаний Клієнтом. Натомість, відповідачка зобов`язання за Кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 26 липня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 65000,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 10 000,00 грн та процентам у розмірі 55000,00 грн.

26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено договір факторингу № 26/07/2024, у відповідності до умов якого позивач набув право вимоги до відповідачки за Кредитним договором.

Оскільки станом на дату укладення Договору факторингу строк дії Кредитного договору не закінчився, позивачем здійснено нарахування процентів за користування кредитом за період з 26 липня 2024 року по 14 грудня 2024 року у сумі 35250,00 грн.

У поданому до суду першої інстанції відзиві відповідачка вважає позовнівимоги безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства України, а тому підлягають залишенню без задоволення. Наголошує на тому, що відсутні належні та допустимі докази укладення між нею та ТОВ «Лінеура Україна» Кредитного договору, перерахунку коштів саме на її банківський рахунок і належності вказаного позивачем номеру картки саме їй. Стверджує, що не надсилала електронне повідомлення Кредитодавцю, не заповнювала формуляр заяви або іншої форми прийняття пропозиції в електронній формі, не отримувала одноразового ідентифікатора та не вчиняла жодних дій, які могли бути розцінені як пропозиція або прийняття пропозиції укласти електронний договір. Також зазначає про наявність істотного дисбалансу договірних відносин, зокрема щодо процентів, які заявлені позивачем до стягнення. На переконання відповідачки, проценти, які просить стягнути позивач є процентами саме за прострочення виконання зобов`язання, а тому їх розмір може бути зменшений судом. Вказує, що відсотки по кредиту були нараховані з суттєвим порушенням норм чинного законодавства України. Звертає увагу, що всупереч доводам позивача, жодного платежу, направленого на погашення кредиту нею не проводилося. Крім того, вважає, що витрати на правову допомогу є значно та безпідставно завищеними. У випадку, якщо суд вважатиме відсутніми підстави для відмови позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, просить вимоги позову задовольнити частково, стягнувши з неї кошти у сумі 19211,20 грн, де: 10000,00 грн - заборгованість за основним боргом (сумою кредиту), 5000,00 грн - заборгованість за відсотками, 1211,20 грн - судовий збір та 3000,00 грн - витрати на правову допомогу (а.с. 91-100).

Згідно з відповіддю на відзив позивач наполягає на тому, що між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов Кредитного договору, вчиненого в електронній формі та підписаного відповідачкою одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Стверджує, що ним також надано до суду належні докази на підтвердження виконання Кредитодавцем своїх зобов`язань за Кредитним договором, а також докази, які підтверджують правильність нарахування пред`явленої до стягнення з відповідачки суми заборгованості за Кредитним договором. Наголошує, що нараховані відсотки не носять штрафного характеру, є процентами за користування кредитом(а.с. 116-120).

У запереченнях на відповідь на відзив відповідачка підтримала свою правову позицію, викладену у відзиві на позовну заяву (а.с. 132-142).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2025 року позов ТОВ «Українські Фінансові Операції» задоволено частково; стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором № 4230570 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20 грудня 2023 року в розмірі 100 000,00 грн, з яких: заборгованість за основним боргом (сумою кредиту) 10 000,00 грн, заборгованість за процентами 90 000,00 грн; 4 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 2 416,34 грн сплаченого судового збору, а всього 106 416,34 грн; у решті позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції погодився з аргументами позову про те, що право вимоги за Кредитним договором перейшло до позивача, а також проведеним розрахунком заборгованості відповідачки та вважає, що позивач довів належними та допустимими доказами факт, що між відповідачкою та первісним кредитором погоджено розмір наданого кредиту, розмір, підстави стягнення процентів за користування кредитними коштами відповідно до умов договору.

Водночас, суд не погодився з розміром нарахованих процентів у сумі 90250,00 грн, виходячи з умов Кредитного договору та таблиці обчислення загальної вартості кредиту, з яких вбачається, що проценти за користування кредитом складають 90000,00 грн. Отже, на переконання суду, сторонами Кредитного договору узгоджено суму процентів у розмірі 90000,00 грн і саме такий розмір процентів може бути стягнуто з відповідачки.

Приймаючи до уваги викладене, суд виснував про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 100000,00 грн.

Також суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника позивача та стягнення з відповідачки 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом даної справи, що на думку суду відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Частково не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги проситьрішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь ТОВ «Українські фінансові операції» суму коштів у розмірі 14 211,20 грн, яка складається з: заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) - 10 000 гр., судового збору - 1211,20 грн, витрат на правову допомогу у розмірі - 3 000 грн; відмовити повністю у задоволені заявлених позовних вимог у частині стягнення з суми заборгованості за відсотками.

Разом з апеляційною скаргою скаржниця надала до суду апеляційної інстанції нові докази у справі, а саме: копію свідоцтва про шлюб, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; копію довідки форми 5, виданої ОСОБА_3 військовою частиною НОМЕР_2 ; копія посвідчення учасника бойових дій та копію військового квитка ОСОБА_3 та пояснила неможливість їх своєчасного подання до суду першої інстанції своєю хворобою, а також тим, що реєстрація шлюбу між ОСОБА_3 та відповідачкою була проведена 25 лютого 2025 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається нап. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з яким військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України. їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Враховуючи укладення шлюбу з особою, яка перебуває на військовій службі по мобілізації, продовжує брати учать у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, вважає, що пред`явлена до стягнення сума відсотків стягненню з неї не підлягає. Оскільки положення п. 15 ст. 14 Закону №2011 в редакції Закону №3633 покращує її становище як фізичної особи - позичальника, а конструкція вказаної норми вказує на її ретроактивну дію, вважає, що на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, вказана норма може бути застосована до спірних правовідносин.

Зазначає, що судом був проігнорований той факт, що відповідачку не було повідомлено про передачу первісним кредитором права вимоги за кредитним зобов`язанням позивачу.Наголошує, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Вважає, що позивач не мав права вимоги щодо стягнення з неї відсотків, нарахованих ТОВ «Українські Фінансові Операції», оскільки позивач набув право вимоги по Кредитному договору лише в тому обсязі, який мав первісний кредитор.

На переконання скаржниці, висновок суду першої інстанції про те, що позивач надав належні докази на підтвердження отримання кредитних коштів відповідачкою є помилковим. Наголошує, що розрахунок заборгованості не є належним доказом наявності заборгованості та її розміру, оскільки не є первинним документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Звертає увагу на відсутність доказів укладення нею Кредитного договору та на незаконність нарахування процентів за користування кредитом.

Вказує, що хоча судом першої інстанції і було зменшено суму наданої адвокатом позивача правової допомоги з 10000,00 грн на 4000,00 грн, на її переконання, ця сума має складати не більше 3000,00 грн.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2025 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 27 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву.

Своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 03 червня 2025 року закінчено підготовчі дії; справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду у Кропивницькому апеляційному суді на 11 год. 30 хв. 05 серпня 2025 року.

У відповідності до вимог ЦПК України сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 242-247).

У апеляційній скарзі скаржницею заявлялось клопотання про розгляд справи без її участі.

Представники сторін у судовому засіданні 05 серпня 2025 року участі не брали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі відповідних наказів голови Кропивницького апеляційного суду, головуючий суддя Дьомич Л. М. та суддя Письменний О. А. перебували у відпустці у період з 11 серпня 20205 року по 29 серпня 2025 року включно, а суддя Дуковський О. Л. - у період з 11 серпня 2025 року по 05 вересня 2025 року включно.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснюється судом за відсутності учасників справи у зв`язку з їх неявкою, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 грудня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» (Кредитодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4230570 (далі - Кредитний договір, а.с. 16-29). Відповідно до умов 1.2. Кредитного договору Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_2 зобов`язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Також сторони погодили, зокрема, наступні умови Кредитного договору: сума кредиту - 10000,00 грн; строк кредиту - 360 днів; процентна ставка - 2,5% в день в межах строку кредиту; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів; орієнтовна загальна вартість кредиту на дату кладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 100000,00 грн.

У п.п. 2.1., 2.2. Кредитного договору сторони погодили, що Кредитодавець надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок Позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) НОМЕР_3 . Суму кредиту (його частину) Кредитодавець перераховує протягом двох днів з моменту укладення цього договору; дати надання кредиту: 20 грудня 2023 року або 21 грудня 2023 року.

Проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто за методом «факти/факт» (п. 3.1. Кредитного договору).

Для підписання Кредитного договору Позичальником використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «89266».

Згідно з таблицею обчислення загальної вартості кредиту, яка є Додатком № 1 до Кредитного договору, загальна вартість кредиту - 100000,00 грн, з яких: 10000,00 грн - тіло кредиту, 90000,00 грн - проценти за користування кредитом (а.с. 28, зворот).

У паспорті споживчого кредиту, підписаного Позичальником з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором «44659», також міститься інформація про основні умови кредитування, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інша інформація (а.с. 16-17).

Листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 26 липня 2024 року №3209-2607повідомило ТОВ «Лінеура Україна» про успішність перерахування 20 грудня 2023 року о 01:57:07 коштів в сумі 10000,00 грн на картку НОМЕР_1 , № транзакції в системі іРау.ua 322389951, призначення платежу: зарахування 10000,00 грн на НОМЕР_4 (а.с. 37).

Згідно з наданим ТОВ «Лінеура Україна» розрахунком, заборгованість відповідачки за Кредитним договором за період з 20 грудня 2023 року по 26 липня 2024 року складає 65000,00 грн, з яких: тіло кредиту -10000,00 грн, заборгованість за процентами - 55000,00 грн (а.с. 51-55).

26 липня 2024 року між ТОВ «Українські Фінансові Операції» (Фактор) та ТОВ «Лінеура Україна» (Клієнт) укладено договір факторингу № 26/07/2024, відповідно до умов якого Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту (а.с. 61-65).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №26/07/2024 від 26 липня 2024 року, позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором в сумі 65000,00 грн, з яких: заборгованість за основною сумою боргу - 10000,00 грн, заборгованість за процентами - 55 000,00 грн (а.с. 35).

Листом від 29 липня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» повідомило позивача про розміщення в особистих кабінетах усіх боржників інформації про відступлення права вимоги за кредитним договорами та про необхідність погашати заборгованість новому кредитору - ТОВ «Українські Фінансові Операції» за вказаними реквізитами (а.с. 42).

Згідно з розрахунком заборгованості, наведеним у позовній заяві, позивачем здійснено нарахування процентів за Кредитним договором за період з 26 липня 2024 року по 14 грудня 2024 року у сумі 35250,00 грн.

З інформації, наданої АТ «Універсал Банк» на виконання ухвали суду першої інстанції про витребування доказів, вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 було емітовано платіжну картку № НОМЕР_5 ; власниця картки ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 ; фінансовий номер телефону ОСОБА_2 за період з 20 грудня 2023 року по 29 грудня 2023 року: НОМЕР_7 . Відповідно до довідки про рух коштів по картці, емітованої на ім`я відповідачки, 20 грудня 2023 року на рахунок ОСОБА_2 надійшли кошти в сумі 10000,00 грн, деталі операції - IPAY_CREDIT_МC1 (а.с. 112-114).

Крім того, апеляційним судом зясовано25 лютого 2025 року Відділом реєстрації актів цивільного стану та місця проживання Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис № 8; прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_8 від 25 лютого 2025 року (а.с. 201).

Чоловік відповідачки - ОСОБА_3 наразі перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 211- 213).

Апеляційним судом приймаються докази, що підтверджують наведені вище обставини, оскільки скаржницею доведено неможливість їх своєчасного подання до суду першої інстанції.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає у повній мірі.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, встановлено, що пропозиція про укладення Кредитного договору (оферта) розміщена на вебсайті Кредитодавця у загальному доступі, а також у особистому кабінеті Позичальника на вебсайті Кредитодавця.

Отже, послідовність дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію.

Таким чином, виконавши послідовно дії в інформаційній системі, яку використовує ТОВ «Лінеура Україна», вважається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц.

У даній справі Кредитний договір підписано Позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора «89266», Паспорт споживчого кредиту - «44659».

Колегією суддів враховано, що без здійснення входу на сайт ТОВ «Лінеура Україна» та без введення відповідачкою одноразового ідентифікатора, що означає підписання електронного повідомлення про прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір між його сторонами не був би укладеним.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 , від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

З урахуванням викладеного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою Кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду також доводи скаржниці щодо недоведеності позивачем отримання відповідачкою кредитних коштів.

Так, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14.

Відповідно до положень с. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Кредитним договором, відповідачка такий договір у судовому порядку не оспорювала, а також у відповідному судовому провадженні не стверджувала про відсутність зобов`язань за таким договором. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідачки до суду не надані.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

Колегією суддів враховано, що відповідачка жодним чином не спростувала того, що вона отримала кошти за Кредитним договором, а лише послалася на недоведеність таких фактів позивачем, зокрема, не довела, що банківська картка № НОМЕР_5 та номер телефону НОМЕР_7 не належали їй на момент виникнення спірних правовідносин.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів зважено на те, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про те, що вона отримала кошти за Кредитним договором.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленим факт отримання відповідачкою коштів у сумі 10000,00 грн за Кредитним договором.

Варто зауважити, що як вбачається зі змісту прохальної частини апеляційної скарги, відповідачка фактично визнала існування за нею заборгованості за тілом кредиту у сумі 10000,00 грн, а тому твердження мотивувальної частини апеляційної скарги про відсутність між скаржницею та ТОВ «Лінеура Україна» правовідносин, що виникли на підставі Кредитного договору, є додатковим свідченням суперечливості й непослідовності доводів та поведінки відповідачки, що не може бути розцінено апеляційним судом на її користь.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, кредитні кошти у сумі 10000,00 грн у межах встановлених строків кредитування не повернула, відсотки за користування кредитними коштами не сплачувала.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що, виходячи із умов Кредитного договору, таблиці обчислення загальної вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту, погоджена сторонами Кредитного договору у межах строку кредитування сума процентів за користування кредитом складає 90000,00 грн, а тому саме у вказаному розмірі проценти за користування кредитом підлягають стягненню з відповідачки, а відповідна позовна вимога підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Колегією суддів зважено на те, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, а також зважати на обсяг взятих на себе зобов`язань за таким договором.

У даному випадку, укладаючи Кредитний договір, сторони погодили усі його істотні умови, у тому числі вид, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, строк кредитування. Відповідачкою не спростовано, що при укладенні Кредитного договору вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов Кредитного договору відповідачка отримала кредитні кошти та користувалася ними для задоволення власних потреб, тоді як протилежного нею не доведено.

При цьому, апеляційний суд вважає безпідставним посилання скаржниці на норму п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також її твердження про можливість застосування вказаної правової норми до спірних правовідносин на підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України у зв`язку з реєстрацією 25 лютого 2025 року шлюбу між відповідачкою та військовослужбовцем.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як розтлумачено у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (ст. 6 Кримінального кодексу України, ст. 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши ч. 1 ст. 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони у повноваженого державою органу.

При цьому, Конституційним Судом України зауважено, що надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

У контексті викладеного, колегією суддів взято до уваги усталену судову практику Верховного Суду, за якою правовідносини стосовно здійснення права позикодавця на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Адже в першому випадку мова йде про можливість боржника правомірно не сплачувати кредиторові борг протягом певного часу, передбаченого ст. 1048 ЦК України, а в другому - про наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, передбачені ст. 625 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Натомість, проценти, визначені ст. 1048 ЦК України, за своєю правовою природою є платою за правомірне користування отриманими у позику коштами.

Викладене свідчить, що законодавчі норми, якими встановлено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, не є такими, що встановлюють відповідальність позичальника, а тому на відповідні норми не поширюється положення ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

До того ж, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» або будь-який інший нормативно - правовий акт не містять прямої вказівки про те, що норми цього Закону, у тому числі його п. 15 ст. 14, набувають зворотної дії в часі.

Решта доводів скаржниці, викладених в апеляційній скарзі, не спростовують відповідних обґрунтованих та правомірних висновків місцевого суду, а зводяться до власного суб`єктивного розуміння як спірних правовідносин, так і їх нормативно-правового регулювання.

Не заслуговують на увагу доводи скаржниці також і в частині суми витрат позивача на правову допомогу адвоката, відшкодування яких покладено на відповідачку.

Так, місцевим судом правильно встановлено, що належними у справі доказами підтверджується надання позивачу правової допомоги під час розгляду даної справи у суді першої інстанції адвокатом Дідухом С.С., а саме: копією договору №01/08/2024-А про надання юридичних послуг від 01 серпня 2024 року (а.с. 78-79), копією детального опису робіт (наданих послуг) № 4230570 від 11 грудня 2024 року (а.с. 38), копією акта приймання-передачі наданих послуг № 4230570 від 11 грудня 2024 року до договору №01/08/2024-А про надання юридичних послуг (а.с. 34), згідно з якими позивач поніс витрати на правничу допомогу у сумі 10000,00 грн.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

На переконання суду апеляційної інстанції, склад та розмір витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги у даній справі у суді першої інстанції, підтверджений позивачем у встановленому процесуальним законом порядку.

При цьому, судом першої інстанції було враховано доводи відповідачки та правильно зважено на критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що присудженості до стягнення з відповідачки витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн, відповідають критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

За викладеного, оскільки визначені процесуальним законом підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні, у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06 березня 2025 року, - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний