ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

02 вересня 2025 року м. Херсон

справа № 657/1538/20

провадження № 22-ц/819/111/25

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - Радченка С.В.,

суддів: Майданіка В.В., Кутурланової О.В.,

секретар: Олійник К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ковальчук О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нестерович Ольга Іллівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, скасування записів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і ухвали суду першої інстанції

ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтував тим, що йому на праві приватної власності належали земельна ділянка площею 0,8904 га, кадастровий номер: :03:039:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та майновий комплекс, що знаходиться за тією ж адресою, які було придбано ним за власні кошти, отримані в результаті підприємницької діяльності та стабільного матеріального доходу з 2002 року. 23 вересня 2020 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, йому стало відомо, що вищевказане нерухоме майно шляхом укладення договорів купівлі-продажу 10 та 11 вересня 2020 року, було відчужене від його імені ОСОБА_3 його батьку ОСОБА_1 . Договори купівлі-продажу посвідчені та внесені до Державного реєстру речових прав приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. Вказане майно вибуло з його власності без його відому та згоди, шляхом зловмисної домовленості між відповідачами і приватним нотаріусом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 23.09.2020р. зазначене в позові майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . Вказані договори купівлі-продажу було здійснено ОСОБА_3 , як представником продавця ОСОБА_2 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М. від 09.09.2020р. за р-№1131, від імені представника довірителя ОСОБА_1 , що діяв на підставі довіреності виданої ним та посвідченої нотаріусом Федеральної землі Баварія, м.Мюнхен, Д.Уве Тітген Л.Вольфганг Отт, 07.06.2013р., №1326/2013. Даною довіреністю ОСОБА_1 скористався через сім років після того, як між ними будь-яке спілкування було припинено на ґрунті виниклих неприязних відносин. Позивач вказує, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна були укладені з порушенням діючого законодавства, без повідомлення його про передоручення та факту укладення правочинів, які фактично позбавлять його власності на спірне майно, а тому дані договори купівлі-продажу просить визнати в судовому порядку недійсними та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі -продажу земельної ділянки площею 0,8904 га, кадастровий номер: :03:039:0025, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 вересня 2020 року між ОСОБА_3 , діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І., зареєстрований в реєстрі за № 773.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 вересня 2020 року між ОСОБА_3 , діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І., зареєстрований в реєстрі за № 771.

Вирішено питання про судові витрати. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що вчиняючи передоручення на ім`я ОСОБА_3 та не повідомивши про це довірителя, ОСОБА_1 мав на меті набути у власність належне його сину нерухоме і рухоме майно, тобто переслідував особисті інтереси, чим порушив права позивача. Тобто, вчиняючи від його (позивача) імені договори купівлі-продажу, ОСОБА_3 діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а в інтересах ОСОБА_1 ..

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ковальчук І.М. його оскаржив.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_2 на праві приватної власності належали: земельна ділянка площею 0,8904 га, кадастровий номер: :03:039:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та майновий комплекс, що знаходиться за тією ж адресою.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 23.09.2020року вбачається, що вказане майно вибуло з володіння позивача та зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі -продажу земельної ділянки площею, укладеного 11 вересня 2020 року між ОСОБА_3 , діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 773; договору купівлі-продажу майнового комплексу, укладеного 11 вересня 2020 року між ОСОБА_3 , діючого від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І, зареєстрованого в реєстрі за № 771.

Укладення вказаних договорів стало можливим в результаті використання відповідачем ОСОБА_1 довіреності виданої 07 червня 2013 року в Німеччині позивачем на його ім`я.

Зі змісту безстрокової довіреності від 07 червня 2013 року, посвідченої нотаріусом Федеральної землі Баварія, м. Мюнхен, Д.Уве Тітген Л.Вольфганг Отт № 1326/2013, із завіреним перекладом з німецької на українську мову, з проставленням Апостиля Федеративної Республіки Німеччини, випливає (дослівно): «Я, ОСОБА_2 , призначаю цим документом свого батька ОСОБА_1 генеральним уповноваженим, дозволяючи йому все, що він вже зробив від мого імені та уповноважую його розпоряджатися усіма моїми особистими та пов`язаними з моїм майном справами з дозволом розпоряджатися за мене у всіх правочинах, представництво в яких передбачено законом. Уповноважений має право передавати дані повноваження частково чи повністю третій особі. Уповноважений звільнений від обмежень статтею 181 Цивільного кодексу. Дане доручення не втрачає свою силу у випадку моєї смерті. Мені вказали на те, що Довіреність діє до того часу, допоки Довірена особа має в руках екземпляр даного документа».

Діючи на підставі вищевказаної довіреності, 09 вересня 2020 року ОСОБА_1 в порядку передоручення уповноважив ОСОБА_3 бути генеральним уповноваженим, дозволяючи йому все, що він вже зробив від імені ОСОБА_2 , розпоряджатися усіма особистими ОСОБА_1 та пов`язаними з належними ОСОБА_2 майном справами, з дозволом розпоряджатися за нього у всіх правочинах, представництво в яких передбачено за законом, про що свідчить довіреність від 09 вересня 2020 року, посвідчена приватним нотаріусом Херсонського МНО Воєводиною І. М. та зареєстрована в реєстрі за № 1131.

За оспорюваними правочинами ОСОБА_2 грошові кошти не отримував.

Позиція апеляційного суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Згідно з частиною першою статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007 ЦК України).

Довіреність та договір доручення є основними документами, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.

Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним. Довіреність адресується третім особам, і в разі розбіжностей між повноваженнями представника, викладеними в довіреності, від повноважень повіреного, викладених у договорі, береться до уваги, у разі виникнення спору, текст довіреності.

Отже, внутрішні відносини представництва оформлюються договором, тобто зазвичай договором доручення, а зовнішні - довіреністю.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, і правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

На підставі договору доручення довіритель, як правило, видає повіреному довіреність і тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Договір доручення і довіреність є документами, які оформляються для належного виконання повіреним вказівок довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає добровільне представництво.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 1011, частиною третьою статті 1012 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суд в своїй постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 528/338/20 зазначив наступне: відносини представництва мають особистий характер, а тому первинний представник має сповістити особу, яку представляє, про проведене передоручення і повідомити їй необхідні відомості про особу, якій він передав повноваження. Повідомлення про вчинене передоручення має бути направлено особі, яку представляють, негайно, оскільки особа, яку представляють, якщо вона вважає за необхідне, має право в односторонньому порядку скасувати проведене передоручення. Тому невиконання цього обов`язку представником тягне за собою його відповідальність перед особою, яку представляють, за дії замісника як за свої власні. При цьому, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника. Вчиняючи передоручення та не повідомивши про це довірителя, відповідач Особа-1 мав на меті набуття у власність спірного автомобіля, а тому переслідував особисту мету, діяв не в інтересах довірителя, чим порушив права позивача. Відповідачу Особа-2 (заміснику) були відомі наміри Особа-1, а тому, вчиняючи від імені позивача договір купівлі-продажу, він діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а в інтересах Особа-1. Зважаючи на наведені правила, встановивши, що Особа-1 не повідомив позивача про вчинення передоручення, а також, що передоручення відбулося не в інтересах особи, яку представляв Особа-1, а в його власних інтересах, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна з огляду на те, що вчиняючи передоручення на ім`я ОСОБА_3 та не повідомивши про це довірителя, ОСОБА_1 мав на меті набути у власність спірну нерухомість, а тому переслідував особисту мету, діяв не в інтересах довірителя, чим порушив права позивача; водночас заміснику були відомі наміри первинного представника щодо заволодіння в такий спосіб майном, а тому, вчиняючи від імені позивача договори купівлі-продажу, ОСОБА_3 діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а в інтересах ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив в означеній частині законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не вбачає в діях суду першої інстанції порушень норм процесуального права, які б могли стати підставою для скасування судового рішення. Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 16 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.В. Радченко

Судді В.В. Майданік

О.В. Кутурланова