Справа № 354/491/25
Провадження № 2/354/340/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Ковалюк О.М.,

за участю секретаря судового засідання Лук`янова О.С.,

прокурора Чернописької Г.О.,

представника позивача Івано-Франківської ОДА Ігнатенка О.Ю.,

представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Карпатський національний природний парк - Чаплінської О.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Щадей Н.В.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Яремче цивільну справу за позовом Першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Карпатський національний природний парк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку,

в с т а н о в и в:

У провадженні Яремчанського міського суду Івано-Франківської області перебуває цивільна справа № 354/491/25, розгляд якої відбувається у порядку загального позовного провадження.

02.07.2025 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. подала заяву про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначила, що зважаючи на те, що предметом даного спору є серед іншого вимога про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення земельної ділянки від відповідача, враховуючи положення Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12.03.2025 щодо зворотної дії в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, вважає такий спір віндикаційним, а норми цього Закону підлягають застосуванню у даній справі, в якій судом на момент набрання ним чинності не ухвалене відповідне рішення. В зв`язку з цим, просить залишити даний позов без руху та надати строк позивачу для усунення недоліків з приводу проведення оцінки земельної ділянки та внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Окрім того, вважає, що до матеріалів позовної заяви не долучено документів, які б підтверджували наявність повноважень у першого заступника керівника Івано Франківської обласної прокуратури на подання позову. Вказує, що у разі звернення до суду прокурор повинен обґрунтувати необхідність свого втручання в процес і довести, що відповідний орган влади не виконує свої функції належним чином. Вказане підтверджується правовою позицією, викладеною у Постанові КАС ВС від 20.03.2025 у справі № 500/8168/23, яку вважає за можливе застосувати по аналогії. Зазначає, що до позовної заяви не долучено документів, які б підтверджували той факт, що певні посадові особи неналежно виконують свої повноваження щодо представництва інтересів держави у суді (службові розслідування тощо), так само як і відсутні документи, які б свідчили, що відсутній державний орган, який має право представляти інтереси держави у суді в цьому питанні.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Щадей Н.В. в судовому засіданні підтримала свою заяву про залишення позовної заяви без руху, з мотивів викладених у ній, просила задовольнити її в повному обсязі.

В обґрунтування заяви про залишення без руху пояснила, що у зв`язку з набранням чинності 09.04.2025 Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» N?4292 від 12.03.2025 статтю 391 ЦК України доповнено частиною 2 наступного змісту:

«Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.»

Оскільки статті 387 та 388 ЦК України у свою чергу регламентують порядок подання віндикаційного позову, тобто позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, до даний позов слід вважати віндикаційним, а норми Закону N?4292 від 12.03.2025 застосовними в частині долучення доказів, що підтверджують ринкову вартість спірної земельної ділянки (звіту експертно-грошової оцінки майна) на день звернення до суду та надання доказів внесення прокурором грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки на депозитний рахунок суду, що підтверджується практикою як Івано-Франківського апеляційного суду, так і Верховного суду.

Щодо відсутності повноважень у першого заступника керівника Івано Франківської обласної прокуратури на подання позову зазначила, що відповідно до листа заступника голови Івано-Франківської ОДА від11.09.2024 остання просила надати інформацію та копії документів на підтвердження обставин викладених в листі Прокуратури, що не свідчить про бездіяльність, а навпаки про наміри співробітництва.

Прокурор Чернописька Г.О. в судовому засіданні щодо задоволення поданої заяви заперечила, зазначила, що прокуратура звернулась з негаторним, а не віндикаційним позовом, звернула увагу суду на право саме позивача визначати предмет на підстави позову, крім того вважає, що на момент подання позову до суду позивач виконав всі вимоги передбачені ЦПК України, а ч. 4 ст. 177 ЦПК України зворотної сили немає, що підтверджується практикою апеляційних судів. Щодо повноважень прокурора на звернення з даним позовом до суду пояснила, що з моменту повідомлення в серпні 2024 року Івано-Франківської ОДА про наявне накладення земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0092 на земельну ділянку природно-заповідного призначення, що перебуває в користуванні Карпатського національного природного парку й до моменту звернення до суду в березні 2025 року пройшло достатньо часу, щоб зрозуміти про пасивну поведінку та відсутність намірів Івано-Франківської ОДА на вжиття заходів щодо захисту інтересів та повернення земельної ділянки у розпорядження держави.

Представник позивача Івано-Франківської ОДА - Ігнатенко О.Ю., який брав участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, щодо поданої заяви зазначив, що погоджується з позицією прокурора, а також з приводу незвернення з таким позовом до суду пояснив, що оскільки Івано-Франківська ОДА не була стороною кримінального провадження, то відповідно не мала доступу до матеріалів, які б підтверджували порушення їх прав та були б підставою для звернення до суду за їх захистом.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Карпатського національного природного парку - Чаплінська О.В. щодо поданої заяви зазначила, що у зазначених статтях ЦПУ України, до яких були внесені зміни Законом № 4292 від 12.03.2025 чітко вказано про випадки задоволення судом позову про витребування майна, що є відмінним від поданого негаторного позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, та вважає, що ст. 177 ЦПК України не має зворотної сили, оскільки є процесуальною нормою, яка була виконана на момент подання позову в березні 2025 року, відтак просила в задоволенні заяви про залишення без руху відмовити.

Інші учасники в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду судом повідомлені належним чином.

Заслухавши думку прокурора та інших учасників справи, суд дійшов наступних висновків.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Право визначення предмета та підстав позову належить виключно позивачу ( ч. 1 ст. 13, п. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України). Разом з тим встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 52 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

З огляду на наведені визначення, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц виснувала, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного й негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

У свою чергу, позов у цій справі мотивований тим, що спірна земельна ділянка відповідно до ст. 43, 44 ЗК України та ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» належить до земель природно-заповідного фонду, підлягає особливій охороні, що унеможливлює перебування земельної ділянки у приватній власності відповідача, крім того, цільове призначення відповідної території є незмінним.

З огляду на викладене, на думку першого заступника керівника Івано Франківської обласної прокуратури входження спірної ділянки із кадастровим номером :03:001:0092 до території Карпатського національного природного парку засвідчує її статус, як обмежено оборотоздатного майна, повернення якого законному власнику, у цьому випадку в постійне користування Карпатського національного природного парку, здійснюється шляхом подання негаторного позову.

Такі висновки узгоджується з позиціями Верховного суду від 03.09.2020 у справі 911/3449/17, від 22.06.2022 у справі №752/3093/19, від 27.09.2023 у справі № 621/394/20 та іншими, в яких зазначено, що у разі протиправної передачі у приватну власність обмежених в обороті об`єктів відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, оскільки, враховуючи встановлену законом заборону переходу права власності, це майно фактично не вибуло із володіння законного власника.

Суд звертає увагу, що вимога про усунення перешкод у користуванні спірним майном шляхом її повернення на користь держави в особі Івано-Франківської обласної державної адміністрації не є тотожною з вимогою про витребування майна з незаконного володіння.

Отже у даній справі предметом спору є усунення перешкод у користуванні права користування та розпорядження земельною ділянкою, яка відноситься до земель природно-заповідного фонду.

Прокурор у даному випадку звернувся до суду за захистом порушених прав держави, обравши один із способів захисту речових прав, а саме усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 152 ЗК України), а не витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України).

Статтею 391 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позовної заяви, визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Законом № 4292-IX цю статтю доповнено частиною другою наступного змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та / або розпоряджання, та / або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».

Тобто законодавець встановив, що спори щодо володіння та / або розпоряджання, та / або користування майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, мають вирішуватися за правилами віндикації, передбачивши у пункті 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 4292-IX його зворотну дію у часі до тих правовідносин, щодо яких на момент набрання ним чинності не було ухвалено судового рішення.

Отже цей Закон з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства саме на позивача покладає обов`язок у справах про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, право власності на яку, внаслідок прийняття відповідних рішень органу державної влади чи місцевого самоврядування, спрямованих на відчуження земельної ділянки у приватну власність, у яких до 09 квітня 2025 року не ухвалено рішення суду, змінити предмет позову з усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою на її витребування із застосуванням відповідних наслідків такої зміни, зокрема й подання документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Про це ж свідчить і зміст абзацу 2 частини четвертої статті 177 ЦПК України, доповненого Законом № 4292-IX, згідно з яким у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Згідно з положенням ч.4 ст.177 ЦПК України про обов`язок позивача додати до позову документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, застосовується виключно щодо позовних вимог про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача (ст.388 ЦК України), і на думку суду не підлягає застосуванню до вимог щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення на користь держави в особі Івано-Франківської ОДА.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимога про надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, стосується виключно віндикаційного позову, поданого на підставі статті 388 ЦК України.

Якщо ж позивач, зокрема прокурор, який діє в інтересах держави в особі відповідного органу місцевого самоврядування, наполягає на продовженні розгляду саме негаторного позову, то суд не має підстав самостійно визначати предмет позову у зв`язку зі зміною законодавства, й відповідно вимагати приведення позовної заяви, поданої 20 березня 2025 року, до вимог процесуального закону, які набрали чинності 09 квітня 2025 року.

Отже, відсутні підстави застосування судом ч. 5 ст. 390 ЦК України в частині внесення прокурором грошових коштів як компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна на депозитний рахунок суду.

Суд вважає нерелевантною до даного позову, наведену представником відповідача практику Верховного Суду, оскільки в зазначених постановах відмінні предмет та підстави позову, а також спірні земельні ділянки належать до інших категорій земель.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що відмова позивача від зміни предмету позову у зв`язку зі зміною законодавчого регулювання відповідних правовідносин, що призвело на думку відповідача до неефективності раніше обраного способу захисту, може бути підставою для відмови у позові, а не залишення позовної заяви без руху, як такої, що подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу і, відповідно, подальшого залишення її без розгляду.

Щодо відсутності повноважень у прокурора звертатися з таким позовом до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин третьої та четвертої ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також, може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави, що також узгоджується позицією викладеною у постанові ВС від 13.04.2022, справа №815/1484/18.

У Рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Проте підстави представництва інтересів держави прокуратурою в цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту інтересів держави або здійснює їх неналежно.

Таке нездійснення захисту полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень: він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Водночас здійснення захисту неналежним чином полягає в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

У даній позовній заяві звернення прокурора в інтересах держави із вказаним позовом обґрунтовано тим, що Івано-Франківською обласною прокуратурою 27.08 2024 направлено листи Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України за № 12-641ВИХ-24 та Івано- Франківській ОДА за №12-643ВИХ-24 , які є органами, уповноваженими здійснювати захист інтересів держави з питань, викладених в позові, в цих листах було повідомлено про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства щодо незаконності відведення земельною ділянки природо-заповідного фонду та запитано про вжиті заходи реагування до усунення цих порушень і повернення земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду. Також листом 27.08.2024 № 12-642ВИХ-24 повідомлялося й Карпатський НПП, який 16.09.2024 надав копії документів, які витребовувала Івано-Франківська обласна прокуратура, однак причини невжиття заходів не повідомив (а.с.118-130).

Володіючи належною інформацією щодо наявних фактів порушення інтересів держави Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України листом № 11/11-05/3167-24 від 29.08.2024 повідомило про можливість представництва інтересів Івано-Франківською обласною прокуратурою. Листом від 11.09.2024 Івано-Франківська ОДА не заперечила проти звернення прокуратурою до суду для захисту інтересів держави.

21.02.2025 Івано-Франківська обласна прокуратура повідомила про намір звернення до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з позовом в інтересах держави Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України та Івано- Франківську ОДА (а.с.142-146).

Судом встановлено, що звернувшись в досудовому порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надавав можливість як Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України, так і Івано- Франківській ОДА відреагувати на порушення інтересів держави шляхом подання позову до суду. Проте, зазначені юридичні особи жодних заходів протягом розумного строку не вжили, що є бездіяльністю, яка полягала у неналежному реагуванні на незаконне вибуття земельної ділянки з користування держави та невжитті відповідних заходів.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).

Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.»

Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що Івано-Франківська окружна прокуратура звернулася до суду в інтересах держави та в неї були підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді у даній справі, оскільки мали місце виключні випадки для представництва прокурора, передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, відтак доводи представника відповідача щодо залишення позову без руху є необґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 177, 185, 187, 260, 261 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Щадей Н.В. про залишення без руху позовної заяви Першого заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Карпатський національний природний парк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку - відмовити.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: Оксана КОВАЛЮК