Провадження №2/367/673/2025
17 липня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого - судді Кравчук Ю.В.,
секретаря судових засідань Миколаєнко П.М.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -
30 грудня 2021 року представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у вигляді: основного боргу у сумі 2 721 000 (два мільйона сімсот двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок; інфляційних збитків у сумі 536 309 (п`ятсот тридцять шість тисяч триста дев`ять) гривень 10 копійок; 3 % річних за користування грошовими коштами у сумі 242 877 (двісті сорок дві тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 21 копійка; пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 21 грудня 2020 року по 21 грудня 2021 року у сумі 406 360 (чотириста шість тисяч триста шістдесят) гривень 85 копійок, що разом становить 3 906 547 (три мільйони дев`ятсот шість тисяч п`ятсот сорок сім) гривень 16 копійок та понесені судові витрати пов`язані із розглядом справи.
Обґрунтовуючи позов, представник позивача зазначає, що 28 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами даного договору позики ОСОБА_3 , як позичальник, отримав від ОСОБА_2 , як позикодавця, у позику грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 28 січня 2017 року становило 2 721 000 (два мільйона сімсот двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 31 грудня 2018 року.
Стверджує, що у відповідності до положень ст. 1047 ЦК України відповідачем, як позичальником, на підтвердження укладення договору позики, його істотних умов, в тому числі щодо строку повернення позики, а також в підтвердження передачі йому позивачем грошових коштів, власноручно складено розписку в письмовій формі, яка наявна у позивача. Таким чином, стороною позивача доведено факт укладення договору позики між ним та відповідачем, а також виникнення у відповідача зобов`язання повернути отримані у позику грошові кошти в сумі 2 721 000 (два мільйона сімсот двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок в строк до 31 грудня 2018 року.
Вказує, що зміст договору позики не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, даний правочин укладений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, дотримано письмової форми правочину та його укладання було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин не містить ознак нікчемності та недійсності, а отже є правомірним і обов`язковим для його виконання сторонами, тобто відповідачем та позивачем.
Стверджує, що стороною позивача беззаперечно доведено, що саме 31 грудня 2018 року у ОСОБА_3 виник обов`язок повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 721 000 (два мільйона сімсот двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок.
Представник зазначає, що станом на момент звернення до суду із цією позовною заявою, ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики від 28 січня 2017 року, які полягали у поверненні ОСОБА_2 отриманих в позику грошових коштів в обумовлений строк не виконав взагалі, і тому з 31 грудня 2018 року ОСОБА_3 є боржником, який прострочив зобов`язання.
Вказує, що внаслідок прострочення відповідачем виконання зазначеного вище зобов`язання, позивачу завдані збитки у розмірі не повернутої відповідачем позики, а саме 2 721 000 (двох мільйонів сімсот двадцяти однієї тисячі) гривень 00 копійок.
Стверджує, що відповідач за прострочення зобов`язання перед позивачем зобов`язаний сплатити останньому неустойку, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Зазначає, що інфляційні збитки за період з січня 2019 року по листопад 2021 року складають 536 309 (п`ятсот тридцять шість тисяч триста дев`ять) гривень 10 копійок.
Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 31 грудня 2018 року по 21 грудня 2021 року складає 242 877 (двісті сорок дві тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 21 копійка.
Крім того, представник вказує, що з урахуванням положень ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо розміру пені, положень п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо строку позовної давності зі стягнення пені, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 21 грудня 2020 року по 21 грудня 2021 року ( з урахуванням позовної давності в один рік) становить 406 360 (чотириста шість тисяч триста шістдесят) гривень 85 копійок.
Враховуючи вищевикладене, представник позивача зазначає, що загалом стягненню з відповідача на користь позивача підлягає: основний борг у сумі 2 721 000 (два мільйона сімсот двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок, інфляційні збитки у сумі 536 309 (п`ятсот тридцять шість тисяч триста дев`ять) гривень 10 копійок, 3 % річних за користування грошовими коштами у сумі 242 877 (двісті сорок дві тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 21 копійка та пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 21 грудня 2020 року по 21 грудня 2021 року у сумі 406 360 (чотириста шість тисяч триста шістдесят) гривень 85 копійок.
Вказані обставини змусили позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 24 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі.
04 липня 2023 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 позовну заяву підтримав та просив задовольнити її в повному обсязі, не заперечував щодо винесення заочного рішення по справі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, в тому числі наданий для дослідження в судовому засіданні оригінал розписки, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що 28 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 у позику грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути в повному обсязі не пізніше 31 грудня 2018 року, що підтверджується власноручно складеною 28 січня 2017 року ОСОБА_3 розпискою, копія якої приєднана до матеріалів справи (оригінал розписки досліджений судом у судовому засіданні). Грошові кошти ОСОБА_3 отримав у повному обсязі в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про що зазначено у самій розписці.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та двосторонніми чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно з постановою Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів.
Постановою від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником Позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від Позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК).
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.
Отже, відповідно до вимог ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, де сторони є вільними в укладені договору.
Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 отримав кошти в борг, власноруч підписав розписку, однак у визначений строк не виконав взяті на себе зобов`язання.
Відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував протилежне.
Відповідач до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, факт укладення між сторонами договору позики, оформленого письмовою розпискою від 28 січня 2017 року, оригінал якої знаходиться у позивача, підтверджується належним та допустимим письмовим доказом, а тому суд вважає доведеним факт існування боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, невиконаних в строк належним чином.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги представника позивача до відповідача в частині стягнення боргу за договором позики є цілком обґрунтованими та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошові кошти отримані в борг за розпискою від 28 січня 2017 року в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 28 січня 2017 року становило 2 721 000 (два мільйона сімсот двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок.
Щодо вимог представника позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Так, за приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, не повертає позику позивачу, останній правомірно вимагає стягнення з відповідала 3% річних та інфляційних збитків.
Тому, суд погоджується з доводами представника позивача, а також з розрахунком останнього та вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 242 877 (двісті сорок дві тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 21 копійка та інфляційних збитків у розмірі 536 309 (п`ятсот тридцять шість тисяч триста дев`ять) гривень 10 копійок.
Стосовно вимоги представника позивача в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, суд приходить до наступного.
Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язань.
У відповідності до частини 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.
Позивач умови договору виконав, а відповідач в свою чергу порушив взяті на себе зобов`язання та допустив виникнення заборгованості.
Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Так, представник позивача просить стягнути пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 21 грудня 2020 року по 21 грудня 2021 року у розмірі 406 360 (чотириста шість тисяч триста шістдесят) гривень 85 копійок.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Крім того, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Таким чином, судом встановлено, що представник позивача заявив вимогу про стягнення пені за період, який не виходить за межі строку позовної давності, та у розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, чинної у відповідний період нарахування пені, а отже вимога про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 21 грудня 2020 року по 21 грудня 2021 року у сумі 406 360 (чотириста шість тисяч триста шістдесят) гривень 85 копійок підлягає задоволенню.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно з ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 81, 197, 200,263-266 ЦПК України, ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у вигляді: основного боргу у сумі 2 721 000 (два мільйона сімсот двадцять одна тисяча) гривень 00 копійок; інфляційних збитків у сумі 536 309 (п`ятсот тридцять шість тисяч триста дев`ять) гривень 10 копійок; 3 % річних за користування грошовими коштами у сумі 242 877 (двісті сорок дві тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 21 копійка; пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 21 грудня 2020 року по 21 грудня 2021 року у сумі 406 360 (чотириста шість тисяч триста шістдесят) гривень 85 копійок, що разом становить 3 906 547 (три мільйони дев`ятсот шість тисяч п`ятсот сорок сім) гривень 16 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі сплаченого судового збору у сумі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок.
Учасники справи:
позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;
відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду до Київського апеляційного суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 04.09.2025.

Суддя Ю.В. Кравчук