ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 639/119/25

провадження № 22-ц/818/3103/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В, Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Національна академія Національної гвардії України,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року в складі судді Цибульської С.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної академії Національної гвардії України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 січня 2013 року він призначений на посаду водія взводу стропових автомобілів автомобільної роти БЗНП в Академії внутрішніх військ МВС України, яку згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України від 27 травня 2014 року № 526-р перейменовано на Академію Національної гвардії України. Згідно з Указом Президента України від 04 червня 2014 № 497/2014 Академії Національної гвардії України надано статус національної академії Національної гвардії України.

Зазначив, що наказом № 380 від 06 грудня 2024 року його звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Посилався на те, що переведення на роботу в іншу місцевість відповідач пояснював військовою агресією та складною безпековою ситуацією у місті Харків. Однак у місті Харкові, як складові частини академії, залишилися медична частина, адміністративний персонал та охорона. В наказі № 380 від 06 грудня 2024 року підставою звільнення вказано повідомлення про зміну істотних умов праці від 29 листопада 2024 року.

Вважав, що його звільнення відбулося з порушенням установленого законом порядку, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, оскільки він не відмовлявся від роботи в нових умовах праці.

Вказав, що його заробітна плата за останні два місяця, а саме за вересень 2024 року склала 20712,97 грн, за жовтень 2024 року 5489,20 грн.

Просив поновити ОСОБА_1 на посаді водія 1 відділення 1 автомобільного взводу автомобільної роти батальйону забезпечення навчального процесу Національної академії Національної гвардії України; стягнути з Національної академії Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату постановлення судового рішення по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також вирішити питання про негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Апеляційна скарга мотивована тим, що повідомлення про зміну істотних умов праці у грудні 2024 року, за яким він мав убути 05 грудня 2024 року до нового місця служби, з посиланням на наказ від 03 вересня 2024 року № 492 було неправомірним, оскільки вказаний наказ був виконаний у вересні 2024 року і вичерпав свою дію, а тому станом на грудень 2024 року у роботодавця об`єктивно не відбувалось змін в організації виробництва і праці, його підпис на Повідомленні про зміну істотних умов праці (без дати) відсутній. Відповідач надав в якості підтвердження того, що він нібито отримав це Повідомлення 29 листопада 2024 року, друкований текст без назви. На цій роздруківці не зазначена дата її складання, незрозуміло, на чому вона викладена, що унеможливлює достовірне встановлення факту її складання і підписання зазначеними особами саме 29 листопада 2024 року та робить неможливим встановлення факту належного його ознайомлення із Повідомленням та його відмови від підпису про таке ознайомлення. 05 грудня 2024 року він виконував свої трудові обов`язки і був допущений до роботи роботодавцем, що ставить під сумнів як його обізнаність щодо необхідності убути 05 грудня 2024 року до нового місця проходження служби, так і позицію роботодавця, який в цей день допустив його до роботи без зауважень. Відповідач, як роботодавець, не вчинив ніяких дій для фінансування його переїзду, що ставить під сумнів існування такої необхідності та в цілому необхідності у змінах істотних умов праці. Відповідач не вніс зміни до трудового договору від 18 січня 2013 року щодо нової адреси місця роботи і не звертався з такою ініціативою, що також ставить під сумнів справжність змін. Із наявних доказів не вбачається, що він в будь-якій формі висловив відмову від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією або відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, він заперечує факт такої відмови з його боку.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 18 січня 2013 року прийнятий на роботу в Академію внутрішніх військ МВС України та призначений на посаду водія взводу стропових автомобілів автомобільної роти БЗНП в Академії внутрішніх військ МВС України.

01.04.2013 взвод стропових автомобілів перейменований на 1 автомобільний взвод.

Згідно з розпорядженням Кабінету міністрів України від 27 травня 2014 року № 526-р Академію внутрішніх військ МВС України перейменовано на Академію Національної гвардії України.

Згідно з Указом Президента України від 04 червня 2014 № 497/2014 Академії Національної гвардії України надано статус національної академії Національної гвардії України.

01 вересня 2020 року ОСОБА_1 переведено на посаду водія 1 відділення 1 автомобільного відділення автомобільної роти БЗНП (а.с.18-21).

Відповідно до копії витягу з наказу начальника НА НГУ України від 06 грудня 2024 року № 380 ОСОБА_1 06 грудня 2024 року звільнено з посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Призначено ОСОБА_1 виплатити грошову компенсацію за невикористані 4 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 18 січня 2024 року по 06 грудня 2024 року та виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. Підставою звільнення вказано повідомлення про зміну істотних умов праці від 24 листопада 2024 року (а.с.23).

Згідно з копією наказу начальника НА НГУ від 03 вересня 2024 року № 492 «Про переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації» на виконання вимог бойового розпорядження командувача Національної гвардії України від 29 серпня 2024 року з метою якісного та своєчасного переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації ( АДРЕСА_1 ) до м. Золочів Львівської області наказано заступнику начальника в період з 04 вересня 2024 року до 10 вересня 2024 року здійснити переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації з м. Харків до м. Золочів відповідно до затвердженого графіку переміщення (а.с.59).

Як вбачається з копії повідомлення про зміну істотних умов праці, на виконання вимог ст. 32 КЗпП України, наказу командувача Національної гвардії України від 26 червня 2023 року № 497 «Про тимчасове розташування Національної академії Національної гвардії України», наказу начальника НА НГУ від 03 вересня 2024 року № 492 «Про переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації» ОСОБА_1 повідомлено про зміну істотних умов праці. У цьому повідомленні вказано, що у зв`язку з існуванням загрози для життя і здоров`я працівників, які виконують свої обов`язки у місці постійної дислокації Академії у м. Харків, попередні умови праці не можуть бути збережені. ОСОБА_1 запропоновано 05 грудня 2024 року убути до місця тимчасового розташування академії у м. Золочів Львівської області, де створені належні безпечні умови праці, та вказано, що у випадку відмови продовжувати роботу в нових умовах, дія трудового договору буде припинена 06 грудня 2024 року на підставі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до копії цього повідомлення вказане повідомлення доведено 29.11.2024 о 10 год. працівнику - водію 2 відділення 1 автомобільного взводу автомобільної роти БЗНП ОСОБА_3 , у присутності командира зведеного підрозділу полковника ОСОБА_4 , начальника режимно-секретного відділу підполковника ОСОБА_5 , командира 3 взводу охорони роти охорони та комендантської служби БЗНП лейтенанта ОСОБА_6 у присутності свідків відмовився розписуватися в ознайомленні його зі вказаним повідомленням та убути 05 грудня 2024 року до місця тимчасового розташування академії в м. Золочів Львівської області (а.с.47).

Згідно з копією розписки від 06 грудня 2024 року ОСОБА_1 06 грудня 2024 року отримав свою трудову книжку серії НОМЕР_1 від 01.12.1980 та виписку (а.с.48).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Пунктом 6 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника.

Питання віднесення тих чи інших умов праці до істотних або неістотних виникає тоді, коли в роботодавця є необхідність їх змінити. У цих випадках роботодавцеві потрібно узгодити це питання з кожним працівником, оскільки одна й та сама умова праці для одного з них може бути істотною, а для іншого - ні.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-ц (провадження № 14-286цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці».

У постанові від 18 травня 2020 року у справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що «звільнення працівника на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору».

Матеріали справи свідчать про те, що наказом начальника НА НГУ від 03 вересня 2024 року № 492 «Про переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації» на виконання вимог бойового розпорядження командувача Національної гвардії України від 29 серпня 2024 року з метою якісного та своєчасного переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації ( АДРЕСА_1 ) до м. Золочів Львівської області наказано заступнику начальника в період з 04 вересня 2024 року до 10 вересня 2024 року здійснити переміщення особового складу Академії з пункту постійної дислокації з м. Харків до м. Золочів відповідно до затвердженого графіку переміщення.

Вказаний наказ є чинним, позивачем не оспорюється.

Відповідно до пункту 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності з 24 березня 2022 року, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Президент України Указом від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні ввів воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та у подальшому неодноразово продовжував віповідними Указами Президента України, у тому числі на час розгляду справи та ухвалення судових рішень (частина третя статті 82 ЦПК України).

Звільнення працівника на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.

Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією і не встановлює, що передбачена пунктом 6 статті 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справа № 447/334/18 (провадження № 61-1210св20) та від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23)).

У постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23) Верховний Суд зазначив, що роботодавець, який знаходився у місті Маріуполь та припинив свою діяльність у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, частково відновив свою діяльність у місті Києві та повідомив позивачку про переведення, умови якого вона не погодила, отже, відмова позивачки від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством є підставою для припинення трудового договору на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

У справі, що переглядається, суд встановив, що 29 листопада 2024 року ОСОБА_1 був повідомлений про необхідність 05 грудня 2024 року убути до місця тимчасового розташування академії у м. Золочів Львівської області та про те, що у випадку відмови продовжувати роботу в нових умовах, дія трудового договору буде припинена 06 грудня 2024 року на підставі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

При цьому, ОСОБА_1 відмовився розписуватися в ознайомленні зі вказаним повідомленням та убути 05 грудня 2024 року до місця тимчасового розташування академії в м. Золочів Львівської області.

Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 погодився на переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством. Тобто відмова позивача визначалась його бездіяльністю та не здійсненні дій спрямованих на продовжування роботи в нових умовах.

Колегія суддів зауважує, що після початку збройної агресії російської федерації проти України та у зв`язку з існуванням загрози для життя і здоров`я працівників, які виконують свої обов`язки у місці постійної дислокації Академії у м. Харків, Національна академія Національної гвардії України перемістила особовий склад Академії з пункту постійної дислокації ( АДРЕСА_1 , де створені належні безпечні умови праці, що і зумовило зміни істотних умов праці, на що позивач не погодився.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що за вказаних обставин відповідач був змушений перемістити особовий склад Академії з пункту постійної дислокації ( АДРЕСА_1 ) в більш безпечні умови праці.

Також колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на те, що у місті Харкові як складові частини академії залишилися медична частина, адміністративний персонал та охорона, але при цьому позивачу не було запропоновано переведення на посаду в складовій частині академії, що базується у м. Харків, не є порушенням трудових прав позивача з боку відповідача, оскільки обов`язок запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, виникає у роботодавця у випадку вивільнення працівників. Зміна істотних умов праці за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Натомість у цьому випадку відповідач не був зобов`язаний пропонувати позивачеві іншу будь-яку вакантну посаду, адже підприємство не ліквідовувалося, посада позивача не була виведена зі штатного розпису, звільнення позивача відбулося не з ініціативи відповідача.

Оскільки вимога ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною вимогою від вимог про поновлення на роботі, також задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведеного, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова