Справа № 369/1446/20
Провадження № 2/369/87/25
РІШЕННЯ

Іменем України

03.09.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:головуючого судді Янченка А.В.при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу № 369/1446/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення та позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який належить ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), на праві приватної власності на підставі Договору № 306 від 14.03.2019 року, шляхом виселення ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) з житлового буднику за адресою: АДРЕСА_1 ; вселення ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.03.2019 року між ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , Позивач) та ОСОБА_6 (далі ОСОБА_6 , Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 306 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (далі Договір № 306), а також договір купівлі-продажу № 307 земельної ділянки, кадастровий номер :01:018:5029 (далі Договір № 307). На підставі зазначених правочинів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідні відомості, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Домоволодіння було придбане Позивачем у первинного власника ОСОБА_6 , який збудував вказаний будинок на приватизованій за рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради земельній ділянці та після введення будинку в експлуатацію, у 2015 році оформив свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 6, 7 Договору № 306, житловий будинок, який є предметом Договору № 306, на момент його укладання нікому іншому не був проданий, подарований, відчужений іншим способом, не заставлений, під забороною (арештом) не перебував. При цьому, до підписання договору продавець повідомив ОСОБА_1 , що на підставі його усної згоди у будинку проживають його знайомі, які гарантовано звільнять домоволодіння до 14.03.2019 року.

Однак, як з`ясувалося згодом, всупереч домовленостям, домоволодіння від сторонніх осіб вчасно звільнено не було, оскільки у ньому без будь-яких на те правових підстав залишились проживати громадянка ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , Відповідач-1) та її донька ОСОБА_3 (далі ОСОБА_8 , Відповідач-2).

У зв`язку з цим, приблизно через три тижні після укладення договорів, ОСОБА_9 зателефонував ОСОБА_2 та повідомив її про неприпустимість подальшого зволікання з виселенням та необхідність негайно звільнити будинок, попередивши її, що він має намір заїхати до будинку не пізніше 14.04.2019 року.

Вранці 14.04.2019 року ОСОБА_1 прибув до свого будинку, однак увійти до нього не зміг, оскільки замки були змінені, а на території домоволодіння знаходилась велика агресивна собака. Позивач зателефонував до ОСОБА_2 , вимагаючи передати нові ключі від будинку та забрати собаку, однак та відповіла, що такої можливості нема, оскільки вона нібито знаходиться у лікарні.

В подальшому, Відповідачі взагалі відмовились звільняти будинок, а свою відмову пояснювали тим, що вони є співвласницями будинку. При цьому, надати будь-які докази на підтвердження своїх доводів не змогли, однак стверджували, що начебто нададуть їх в суді. При подальших спробах Позивача увійти на подвір`я будинку Відповідачки поводили себе агресивно, погрожували йому собакою, а також викликали на допомогу невідомих чоловіків спортивної статури, які перешкоджали Позивачеві увійти до будинку.

Виклики Позивачем поліції також виявилися марними, оскільки замість припинення очевидних правопорушень, що вчинялися з боку Відповідачів та невідомих осіб, працівники поліції, навіть не перевіривши підстав перебування Відповідачів у домоволодінні, зажадали від ОСОБА_1 рішення суду та виконавчого листа на вселення до власного будинку. На переконання Позивача, така упереджена та необ`єктивна поведінка працівників поліції пояснюється наявністю у Відповідачки-1 досить впливових знайомих в правоохоронних органах, що дозволило їй заручитися їх неформальною підтримкою.

З приводу незаконних дій працівників Києво-Святошинського відділу поліції, Позивачем було подано заяву про злочин, на підставі якої Державним бюро розслідувань внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000568, за яким наразі триває досудове слідство.

Отже, внаслідок вищезазначених обставин, Відповідачі по справі до цього часу без будь-яких правових підстав проживають у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Позивачеві на праві приватної власності. На вимогу звільнення домоволодіння відповідають відмовами та погрозами, перешкоджають у доступі до будинку, безпідставно обвинувачують Позивача у незаконному проникненні до житла.

Оскільки житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , належать Позивачеві - ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі дійсних та законних правочинів Договорів № 306 та № 307, Відповідачі у справі не є членами сім`ї Позивача, добровільної згоди на перебування/проживання у житловому будинку Відповідачів він, як власник, не надавав, спільне господарство з ними не веде, то ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , підлягають виселенню з житлового будинку, у якому проживають без будь-якої законної на те підстави.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.04.2020 року (суддя Дубас Т.В.) відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 10.08.2021 року (суддя Фінагеєва І.О.) заяву ОСОБА_3 про відвід судді Дубас Т.В. в цивільній справі № 369/1440/20 задоволено.

22.09.2020 року до суду від відповідача 2 ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву про усунення перешкод у користуванні житловим будиноком та вселення, згідно якого останння заперечила проти задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_6 був довіреною особою ОСОБА_5 щодо майна, було виділено земельну ділянку для будівництва будинку ОСОБА_10 та його родині, але на ім`я довіреної особи ОСОБА_6 , який не заперечував бути номінальним землекористувачем та номінальним власником майбутнього будинку, який збудували батьки відповідача.

Після отримання відповідних дозвільних документів у 1998 році на ім`я ОСОБА_6 батьки відповідача почали будівництво будинку, здійснюючи його за власний рахунок, безпосередньо організовуючи та фінансуючи його, що тривало близько 10 років.

Будівництвом житлового будинку, господарських споруд, об`єктів на прибудинкові території (гараж, басейн, пташник), придбанням будівельних матеріалів, іншого обладнання для будинку та технологічного обладнання для об`єктів прибудинкової території, організацією, облаштуванням його та земельної ділянки здійснювалося тільки силами батьків відповідача, за рахунок їх спільних коштів. Процесом будівництва житлового будинку від самого початку керував батько відповідача, так як саме він погоджував проект будівництва та слідкував за якістю та додержанням строків будівництва, розраховувався з виконавцями робіт. У подальшому, мати відповідача займалася керуванням облаштування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на прибудинковій території, займалася придбанням для внутрішного обладнання будинку мебілв, обладнання та техніки, розраховувалася з виконавцями робіт та постачальниками матеріалів та обладнання. Станом на 27.06.2005 року готовність будинку, який будувався матір`ю відповідача та ОСОБА_10 .

У 2007 році будинок було остаточно добудовано і газифіковано, приєднано до всіз необхідних мереж життєзабезпечення. Приблизно у 2007-2008 році, після завершення будівництва відповідач з всією сім`єю переїхали до побудованого житлового будинку і безперервно проживали у ньому.

Під час мешкання у цьому будинку на протязі 2009-2010 років мати відповідачки здійснювала організацію його дообладання у т.ч. поженою та охоронною сигналізацією з відеоспостереженням, системою газового опалення будинку, здійсненням монтажних та пуско-налагоджувальних робіт та технологічного обладнання басейну з метою вводу його в експлуатацію.

Зазначені обставини будівництва житлового будинку саме батькамт відповідача, під час їх шлюбу, може бути підтверджено відповідними доказами: актами про попередню оплату робіт з будівництва, розписками про отримання грошових коштів виконавцями робіт при будівництві будинку та іншими документами.

У 2007 році у відповідачки народився син ОСОБА_11 , який також проживав разом із нею.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 помер, після чого у будинку залишились та продовжили проживати до теперішнього часу його сім`я мати відповідачки, відповідачка, сестра відповідачки ОСОБА_12 та син відповідачки.

Відповідачка вважає, що позивач не навів у своїй позовній заяві обгрунтованих підстав для виселення відповідачки з сином, матері відповідаки та сестри відповідача з житлового будинку, який був побудований батьками відповідача під час шлюбу, в який вони вселилися всією родиною разом у 2008 році та безперервно проживають у будинку до теперішнього часу.

24.09.2020 року до суду представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно якої останній просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, який належить ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП; НОМЕР_1 ), на праві приватної власності на підставі Договору № 306 від 14.03.2019 року, шляхом виселення ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_5 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП; НОМЕР_1 ) до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.09.2021 року (суддя Волчко А.Я.) матеріали справи прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання.

Крім того, 23.04.2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права спільної сумісної власності на 7/8 часток за позивачем 1, позивачем 2, позивачем 3 на земельну ділянку загальної площею 0,2 га № :01:018:5029, розташованої по адресу: АДРЕСА_1 ; визнання права спільної сумісної власності на 7/8 часток за за позивачем 1, позивачем 2, позивачем 3 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 12.08.1994 року ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб з ОСОБА_10 , про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1627, після укладання якого позивач 1 змінила прізвище на « ОСОБА_13 ». За час шлюбу у позивача 1 народилася донька ОСОБА_5 . Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_10 удочерив донька позивача 1 від попереднього шлюбу ОСОБА_3 .

У той же час, ОСОБА_10 мав сина від попереднього шлюбу ОСОБА_1

04.06.1998 року позивач 1 повернула собі дівоче прізвище « ОСОБА_14 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер не залишивши заповіту. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 успадковували майно ОСОБА_10 у рівних частках за законом. Розподіл спадкового майна був здійснений у судовому порядку. Спірний будинок та земельна ділянка не були предметом розподілу у наведеній справі.

ОСОБА_10 звернувся до свого близького друга ОСОБА_6 , який з ним працював, з проханням формального оформити на себе в постійне користування земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку для його родини, яка у подальшому буде виділена та бути його довіреною особою з цього приводу, на що другий відповідач погодився.

ОСОБА_6 не є первинним власником житлового будинку та земельної ділянки, а лише здійснював управління вказаним майном на підставі усного договору управління майном, укладеного із чоловіком Позивача 1 - ОСОБА_10 .

Позивачі посилаються на будівництво спірного будинку позивачем 1 та її чоловіком.

У період з 2008-2010 років, коли будинок було побудовано та повністю облаштовано ОСОБА_10 та його дружиною (до його державної реєстрації), у подружжя ОСОБА_13 вже виникло право власності на всі матеріали, обладнання, елементи облаштування тощо, які були використані в процесі будівництва будинку. І це право є непорушним.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.07.2021 року (суддя Волчко А.Я.) відкрито провадження у справі № 369/5483/21 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності, призначено підготовче судове засідання.

18.11.2021 року до суду від представника ОСОБА_6 у справі № 369/5483/21 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній просив застосувати до вимог позивачів у цій справі позовну давність (з огляду на сплив відповідного строку позовної давності), у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку відмовити повністю.

Заперечення щодо позову мотивовані тим, що ОСОБА_6 , не укладав договір управління майном (спірними житловим будинком та земельною ділянкою) ані в письмовій формі, ані в усній формі з чоловіком Позивача 1 - ОСОБА_10 чи з іншими членами його родини. Більш того, право довірчої власності не зареєстроване у ДРРПНМ, а отже таке право ніколи не виникало.

Таким чином, твердження позивачів про наявність укладання договору управління майном між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 не відповідають дійсним обставинам справи, а є надумані, не обґрунтовані та не підтверджені жодним належним доказом.

Спірний будинок було побудовано ОСОБА_6 за власний рахунок для потреб своєї родини. Однак, через власні сімейні обставини останній надав згоду на тимчасове проживання у будинку ОСОБА_10 , так як останній обіцяв ОСОБА_6 в майбутньому його купити.

Долучені до позовної заяви пояснення сусідів свідчать лише про факт проживання та користування будинком ОСОБА_10 та членами його родини, оскільки вони лише бачили, як останні почали проживати за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, дійсні підстави проживання родини ОСОБА_10 (надання ОСОБА_6 дозволу на тимчасове користування будинком) їм не були відомі, про що навіть зазначається у тексті таких пояснень.

Позивачами не надано жодного належного доказу на підтвердження фактів купівлі матеріалів для будівництва, отримання послуг саме з будівництва спірного будинку, а надано лише докази здійснення поточного ремонту, оздоблення подвір`я та використання послуг охорони, пожежної безпеки, телефонного та Інтернет зв`язку.

Вказане свідчить лише про наявність факту тимчасового проживання та користування спірним будинком позивачами, але не про наявність права власності.

Відповідно до положень статті 331 ЦК України ані ОСОБА_10 , ані Позивачі не набули право власності на спірний житловий будинок.

Окрім цього, нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Таким чином, даний позов заявлений не для визнання права власності, а для набуття права власності, що не передбачено положеннями статті 392 ЦК України.

Оскільки у позивачів не виникло право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, то і порушення права власності як такого не відбулося, у зв`язку з чим ОСОБА_6 вважає, що даний позов не підлягає задоволенню.

З огляду на вищенаведене, очевидним є факт, що позивачі у даній справі обрали неналежний спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Крім того, спірний житловий будинок, як об`єкт цивільних прав та обов`язків виник лише 19.11.2015 з моменту його державної реєстрації, (про що зазначає Верховний Суд у постанові від 12.08.2021 № 205/8312/17, (61-4742св20)), а отже у ОСОБА_10 ніколи не виникало право власності на спірний будинок. Зважаючи на що, будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 не входить до складу спадщини ОСОБА_10 .

Позивачі не зверталися до нотаріуса, у передбачений законом спосіб, за видачею свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, а отже позовна заява є передчасною, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Чоловік Позивача 1 - ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно в цей день відкрилась спадщина. Однак Позивачі, в порушення норм ст. 1270 ЦК України, не звернулися із заявою на прийняття спадщини в частині будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що Позивачі усвідомлювали, що спірний будинок не належав, а ні померлому ОСОБА_10 , а ні їм.

Крім того, Позивачі, в силу приписів ст. 1272 ЦК України, вважаються такими що не прийняли спадщину на спірний будинок, навіть якщо уявити, що цей будинок входив до складу спадщини.

Позивачі, як власники майна (на їх думку) мали діяти відповідально та цікавитися його станом, відповідно перевіряти інформацію у ДРРПНМ. Останні мали об`єктивну можливість дізнатися і достовірно знали про порушення (на їх думку) своїх цивільних прав набагато раніше, а саме, щонайменше у 2011 році (під час прийняття спадщини), у 2015 році (коли було зареєстровано право власності за ОСОБА_6 , дані ДРРПНМ стали відкритими та загальнодоступними), у 2016 році (коли вчинялися шахрайські реєстраційні дії щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки на користь третіх осіб).

У зв`язку з чим, ОСОБА_6 вважає, що позивачами пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності.

18.11.2021 року до суду від представника ОСОБА_1 у справі № 369/5483/21 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній просив застосувати до вимог позивачів у цій справі позовну давність (з огляду на сплив відповідного строку позовної давності), у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку відмовити повністю.

Доводи відзиву мотивовані наступним.

14.03.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу № 306 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Договір № 306), а також договір купівлі-продажу № 307 земельної ділянки, кадастровий номер :01:018:5029 (надалі Договір № 307). На підставі зазначених правочинів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідні відомості, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Станом на сьогодні не оскаржено/скасовано ані вказані правочини щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, ані рішення та записи щодо цього майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачі, як власники майна (на їх думку) мали діяти відповідально та цікавитися його станом, відповідно перевіряти інформацію у ДРРПНМ. Останні мали об`єктивну можливість дізнатися і достовірно знали про порушення (на їх думку) своїх цивільних прав набагато раніше, а саме, щонайменше у 2011 році (під час прийняття спадщини), у 2015 році (коли було зареєстровано право власності за ОСОБА_6 , дані ДРРПНМ стали відкритими та загальнодоступними), у 2016 році (коли вчинялися шахрайські реєстраційні дії щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки на користь третіх осіб).

У зв`язку з чим, відповідач 1 вважав, що позивачами безумовно пропущено встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.09.2023 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката Жигіля Геннадія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , про вжиття заходів забезпечення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2024 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.09.2023 року скасовано, накладено арешт на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24) та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, кадастровий номер :01:018:5029), власником яких, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта є ОСОБА_1 .

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 1235 від 30.09.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/1446/20 та протоколу повторного автоматичного розподілу справи між суддями від 01.10.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської обалсті Янченку А.В.

Ухвалою суду від 03.10.2024 року (суддя Янченко А.В.) прийнято справу до розгляду, призначено розгляд справи по суті на 15.01.2025 року.

У судовому засіданні 15.01.2025 року представник ОСОБА_1 підтримав позов ОСОБА_1 та заперечив проти задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 підтримав задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та заперечив проти задоволення позову ОСОБА_1 .

15.01.2025 року о 09:30 у судовому засіданні оголошено перерву до 15:30 о 15.01.2025.

У судове засідання 15.01.2025 року о 15:30 сторони не з`явилися, представниками сторін подано клопотання про розгляд справи без участі сторін та їх представників на підставі наявних у суду матеріалів.

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до частини 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд вважає, що позов про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення не підлягає задоволенню, а позов про визнання права власності підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Визначальним для розгляді цієї справи та вирішення спорів між сторонами є визначення кола дійсних законних власників спірними будинком та земельною ділянкою.

На підставі виданого повторно свідоцтва про одруження від 08.04.2003 серії НОМЕР_4 судом встановлено, що 12.08.1994 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб, після якого прізвищем чоловіка залишилося « ОСОБА_13 », а прізвищем дружини стало « ОСОБА_14 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 11.01.2011 року серії НОМЕР_5 .

Заповіту ОСОБА_10 не залишив. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 а є дітьми померлого ОСОБА_10 , які разом з його дружиною ОСОБА_2 успадкували за законом рівні частки у належному ОСОБА_10 майні після його смерті.

Зазначені обставини встановлені рішеннями Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.11.2012 року по справі № 2-2197/12 (реєстраційний

номер рішення 28018938) та рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 31 серпня 2012 року у справі № 1620/1470/2012 (реєстраційний

номер рішення 25970674). Оспорювані житловий будинок та земельна ділянка до складу спадкового майна не входили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 82 ЦК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників

Зазначені вище обставини учасниками справи визнавалися та не спростовувалися і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

ОСОБА_6 та ОСОБА_10 разом працювали у Вишневій міській раді Києво-Святошинського району Київської області та мали дружні стосунки. Ці обставини визнаються позивачами за позовом про право власності та ОСОБА_6 у відзиві на позовну заяву (стор. 3 відзиву).

На підставі показань свідків та письмових доказів у їх сукупності судом встановлено, що ОСОБА_10 вирішив оформити право постійного користування земельною ділянкою для будівництва ним ( ОСОБА_10 ) житлового будинку на свого друга ОСОБА_6 .

Отримавши у постійне користування земельну ділянку площею 0,2 га, якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер :01:018:5029, за адресою: АДРЕСА_1 за рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради, ОСОБА_10 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 за власний рахунок збудували житловий будинок за цією адресою.

Після завершення будівництва будинку приблизно з 2008 року ОСОБА_5 разом із дружиною ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_3 і ОСОБА_5 постійно проживали за вказаною адресою. Після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 у спірному будинку постійно проживала ОСОБА_2 та в різній проміжки часу її доньки ОСОБА_5 і ОСОБА_3 з її сином ОСОБА_4 . ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_16 у спірному будинку ніколи не проживали, що фактично визнається ними у відзивах на позовну заяву, не спростовувалося іншими учасниками справи та підтверджується показаннями свідків.

Допитаний в судовому засідання як свідок ОСОБА_17 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомив, що до нього особисто, як до сільського голови села Софіївська Борщагівка наприкінці 1997 року звертався ОСОБА_10 за отриманням у постійне користування земельної ділянки для будівництва ним будинку. З посиланням на дружні відносини із ОСОБА_6 та без уточнення «різних» причин для такого рішення ОСОБА_10 попросив його оформити право користування земельною ділянкою на ОСОБА_6 .

На уточнюючі питання свідок ОСОБА_17 дав відповіді по те, що ОСОБА_6 з приводу оформлення земельної ділянки до нього ніколи не звертався, а він чітко розумів, що земельна ділянка виділяється під будівництво саме ОСОБА_10 .

Також свідок ОСОБА_17 повідомив, що саме ОСОБА_10 особисто будував будинок, що він сприймав особисто, оскільки неодноразово бував у будинку як під час будівництва, так і по його завершенню на запрошення ОСОБА_10 .

Допитаний в судовому засідання як свідок ОСОБА_18 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомив, про політичні мотиви рішення ОСОБА_10 про оформлення права користування земельною ділянкою на ОСОБА_6 (побоювання політичного переслідування з боку опонентів). ОСОБА_19 перебував в дружніх відносинах із ОСОБА_10 , сприймав ці відомості від нього безпосередньо.

ОСОБА_19 також повідомив суду, що перебуває в дружніх відносинах з ОСОБА_6 , який йому особисто підтверджував, що є номінальним власником спірного будинку, який на той момент ще будувався, зокрема казав у 2006 році, що якщо він не отримає якусь посаду у виконкомі, то не віддасть ОСОБА_10 його будинок.

Допитаний в судовому засідання як свідок ОСОБА_20 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомив, що з ОСОБА_21 він знайомий приблизно з 2000 року, а також знайомий із ОСОБА_6 , з яким вони працювали у міській раді. ОСОБА_20 заявив, що особисто під час відвідування будинку ОСОБА_10 чув від ОСОБА_6 , що це дім ОСОБА_10 .

Допитаний в судовому засідання як свідок ОСОБА_22 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомив, що він проживає безпосередньо поруч із спірним будинком у будинку АДРЕСА_4 . Свій будинок почав будувати в 1999 році і безпосередньо бачив, як ОСОБА_10 трохи пізніше за нього приблизно в 2000 році розпочинав і здійснював будівництво свого будинку. На уточнюючі питання ОСОБА_23 пояснив, що майже кожного дня бачив, як ОСОБА_10 на початку дня заїжджав і організовував роботу будівельників. Він це бачив особисто оскільки спочатку в будинку взагалі не було воріт, а потім він бачив, що відбувається на території сусіднього домоволодіння незважаючи на паркан через вище розташування його будинку по відношенню до будинку ОСОБА_10 . Також повідомив, що приблизно за сім років від початку будівництва ОСОБА_10 з ОСОБА_2 та дітьми заселилися в будинок, вони познайомилися ближче й підтримували сусідські відносини, час від часу ходили один до одного в гості. Стверджує, що ніхто інший, крім родини ОСОБА_10 в будинку постійно не проживав. З ОСОБА_6 він особисто не знайомий, лише бачив його прізвище в документах при визначенні меж земельних ділянок.

Допитаний в судовому засідання як свідок ОСОБА_24 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема підтвердив, що з ОСОБА_10 він знайомий приблизно з 1984 року, з 1998 року проживає в сусідньому будинку по АДРЕСА_5 , в будинку АДРЕСА_1 постійно проживав ОСОБА_10 з родиною, а про інших осіб йому не відомо. Також повідомив про розмову що мала місце наприкінці 90-х років про те, що інший будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_10 збудував для сина, а тепер розпочинає будівництво для себе і доньки.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_25 підтвердила надані нею адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомила, що вона проживає в сусідньому будинку по АДРЕСА_5 , з ОСОБА_2 познайомилася приблизно у 2010 році, їй відомо про постійне проживання в будинку АДРЕСА_1 лише ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та їх дітей і онука, про проживання в будинку інших осіб їй не відомо.

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_26 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомив, що приблизно з 1994 року знає ОСОБА_10 , з яким перебував в дружніх відносинах. ОСОБА_26 повідомив, що ОСОБА_10 радився з ним з приводу будівництва в майбутньому будинку для проживання з сім`єю, ще до початку будівництва, коли вони жили в квартирі. При цьому йому не відомо про будь-яке відношення інших осіб до спірного будинку, зокрема про те, що ОСОБА_5 орендував свій будинок і збирався його викупити.

Допитаний в судовому засідання як свідок ОСОБА_27 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомив, що протягом тривалого роках часу у 2004-2008 роках виконував електромонтажні роботи у спірному будинку. Завдання отримував від ОСОБА_2 , вона з ним і розраховувалася за виконані роботи. Ніхто інший з приводу його роботи з ним не спілкувався та її не оплачував. ОСОБА_6 він не знає. З ОСОБА_10 бачився рідко, але бачив, що він проживає в будинку, як і мама ОСОБА_2 .

Допитаний в судовому засідання як свідок ОСОБА_27 підтвердив надані ним адвокату до звернення до суду з позовом про визнання права власності письмові пояснення, зокрема повідомив, що виконував різні будівельні роботи у спірному будинку як до початку проживання в ньому ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , так і після 2007 року, коли вони вже проживали в будинку, а його викликали для виконання дрібних робіт. Заявки на будівельні роботи та їх оплату здійснювали виключно ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 він не знає.

На підтвердження факту постійного проживання у житловому будинку ОСОБА_2 та членами її родини позивачами за позовом про визнання права власності надано акти від 26.06.2020 про фактичне місце проживання, які були складені депутатами селищної ради с. Софіївська Борщагівка, лист Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 02.07.2020 № 446, письмові пояснення свідків.

Надані позивачами за позовом про визнання права власності письмові докази (договір пожежного спостереження № 3614-4055 від 27.04.2010, договір на централізовану охорону об`єкту від 27.04.2010 № 3614-5030, розписки ОСОБА_28 про отримання ним оплати від ОСОБА_10 за вказаними договорами, акт вводу до експлуатації охоронної та тривожної сигналізації, технічного стану Об`єкту від 29.04.2010, рахунків, актів виконаних робіт, квитанцій про оплату за надані послуги з технічної охорони будинку, договір № 75355 від 28.07.2009 та Угода з ВАТ «Укртелеком», акт від 21.05.2010 щодо монтажу та здійсненню пуско-налагоджувальних робіт технологічного обладнання у побудованому басейні на об`єкті «Житловий будинок по АДРЕСА_1 », договір від 01.01.2010 щодо надання послуг з озеленення прибудинкової території, договори щодо надання послуг доступу у мережу інтернет, послуг щодо сервісного обслуговування систем кондиціювання) додатково підтверджують лише факт проживання в будинку ОСОБА_10 .

22.09.2015 Реєстраційною службою Макарівського районного управління юстиції в Київській області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_6 , яким за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:018:5029, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село яким за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на АДРЕСА_1 (додано до відзиву ОСОБА_6 ).

З вищенаведеного вбачається і сторонами не заперечувалося, що першоджерелом для реєстрації за ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку було право постійного користування нею, що надане ОСОБА_6 . Софіївсько-Борщагівською сільською радою за встановлених вище обставин.

Одразу після цього ОСОБА_6 подано декларацію про початок будівельних робіт з будівництва житлового будинку від 29.09.2025 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вже за один місяць і чотири дні ОСОБА_6 подає декларацію про готовність до експлуатації об`єкта (будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ) від 02.11.2015 року.

Є очевидним, що в такий спосіб відбувалася легалізація раніше збудованого спірного будинку, оскільки побудувати з самого початку і до готовності до експлуатації житловий будинок площею 464,2 кв.м. є фізично неможливим за такий короткий проміжок часу.

Окрім підтвердження факту будівництва спірного будинку в період з 1999 по 2007 роки вищенаведеними показаннями свідків, в п. 7 заяви свідка ОСОБА_6 ним визнається, що спірний будинок будувався за життя ОСОБА_10 , тобто до 2011 року, та зазначається, що надані позивачами докази вказують лише на проживання та обслуговування будинку. А це означає, що ОСОБА_6 підтвердив, що будівництво будинку було фактично завершено до 2011 року.

Поряд із цим довідкою Києво-Святошинським БТІ № 33 від 17.06.2005 підтверджується готовність незавершеного будівництвом об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на 68 відсотків, що логічно узгоджується із встановленим вище на підставі показань свідків фактами завершення будівництва спірного будинку приблизно в 2007 році й початок фактичного проживання в ньому ОСОБА_10 з родиною приблизно в 2008 році.

За таких обставин видачу 25.11.2015 Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_7 , яким за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (вбачається з договору купівлі-продажу спірного будинку від 14.03.2019 і не заперечується сторонами) не можна розглядати як окремий самостійний юридичний факт.

Натомість реєстрація за ОСОБА_6 спірного будинку є послідовним завершенням номінального володіння спірними земельною ділянкою та будинком номінальною реєстрацією за ОСОБА_6 права власності на них. На це додатково вказує послідовне не відображення ОСОБА_6 в його деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, спірних будинку та земельної ділянки.

Надані позивачами роздруківки декларацій ОСОБА_6 та ОСОБА_1 перевірені та підтверджені даними Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

На питання 3 позивачів за позовом про визнання права власності ОСОБА_6 відмовився пояснювати, чому він ніколи не вносив спірні будинок та земельну ділянку у свої декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. При цьому безпідставно вказав, що це питання не стосується предмета спору (обставин, що мають значення для справи), адже з огляду на підстави та предмет позову про визнання права власності це питання очевидно стосується предмета спору і має значення для справи.

Надалі 14.03.2019 за договорами купівлі-продажу, що зареєстровані за №306, №307 та посвідчені приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Куликовською Т. В., змінився на ОСОБА_1 номінальний власник житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується наданими Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2019 та Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.01.2020.

В свою чергу попередній номінальний власник ОСОБА_6 на питання 4 позивачів за позовом про визнання права власності не пояснив, чому він письмово не повідомив Національне агентство з питань запобігання корупції про суттєві зміни у майновому стані в сумі 2 870 000,00 грн. та 300 000,00 грн. після укладання вказаних договорів. При цьому безпідставно вказав, що це питання не стосується предмета спору (обставин, що мають значення для справи), адже з огляду на підстави та предмет позову про визнання права власності це питання очевидно стосується предмета спору і має значення для справи.

ОСОБА_1 на переконання суду є номінальним власником спірних будинку та земельної ділянки не лише через номінальний статус власності ОСОБА_6 на вказані об`єкти нерухомого майна, а й самостійно з окремих додаткових підстав.

Так, ОСОБА_1 не довів джерело походження 3,17 млн грн на придбання спірних будинку та земельної ділянки і безпідставно не відповіді та питання 3 та 4 з цього приводу в своїй заяві свідка. При цьому безпідставно вказав, що це питання не стосується предмета спору (обставин, що мають значення для справи), адже з огляду на підстави та предмет позову про визнання права власності це питання очевидно стосується предмета спору і має значення для справи.

Суд відзначає, що на відміну від позивачів за позовом про визнання права власності інші учасники справи не ставили обґрунтовано під сумнів фінансову спроможність ОСОБА_10 збудувати будинок як такий і не надали жодного доказу на підтвердження цього. Навпаки у відзиві на позов ОСОБА_6 зазначає, що ОСОБА_10 продав збудований ним раніше будинок по АДРЕСА_6 , тож мав фінансову можливість для будівництва іншого будинку. Крім того, з показань свідків та з судових рішень про поділ спадщини судом встановлено, що ОСОБА_10 був фінансово забезпеченою людиною, тому мав фінансову можливість збудувати будинок.

Крім того, в п. 5 своєї заяви свідка ОСОБА_1 підтвердив, що не оглядав спірні будинок та земельну ділянку безпосередньо перед купівлею, а в останнє бачив їх за життя батька, тобто понад чотири роки до їх купівлі. До припущення про необачність стосовно власних 3,17 млн грн суд ставиться критично. Таку необачність може дозволити собі хіба що дуже заможна людина, натомість не людина, яка не має 3,17 млн грн.

Паралельне зазначення в п. 8 договору купівлі-продажу спірного будинку від 14.03.2019 року про огляд будинку та відсутність перешкод для його використання за призначенням вкотре вказує на номінальний характер цього правочину та в сукупності з наведеними вище обставинами на номінальний статус ОСОБА_1 , як власника спірних будинку та земельної ділянки.

Пояснити механічними помилками всі вищенаведені невідповідності даних декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в одразу двох суб`єктів декларування ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які станом на 2019 рік подали не по одній декларації, на переконання суду неможливо. Крім того, ними не доведено і судом не встановлено притягнення ОСОБА_6 та/або ОСОБА_1 до відповідальності за внесення недостовірних відомостей до декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

При розгляді цієї справи судом створені рівні процесуальні можливості для сторін для надання доказів. Однак ОСОБА_6 , зазначивши у п. 6 своєї заяви свідка про те, що фактичне будівництво ним спірного будинку можуть підтвердити будівельники, не забезпечив явку до суду відповідних свідків.

Оцінку доказів, на підставі яких встановлені фактичні обставини справи, судом здійснено з урахуванням стандарту доказування «вірогідність доказів», що відповідає усталеній правовій позиції Верховного Суду.

Зокрема згідно п. 15.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року по справі № 191/4364/21 у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування стандартів доказування та зауважив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням стандарту доказування «вірогідність доказів» суд критично ставиться до версії подій у спірних правовідносинах, на якій наполягають відповідачі за позовом про визнання права власності.

Суд відхиляє як докази цієї версії показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які не підтверджуються достатньою сукупністю інших доказів. Як самі по собі, так і разом з рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради про виділення ОСОБА_6 в постійне користування спірної земельної ділянки площею 0,2 га ці показання не є для суду переконливими, оскільки спростовуються сукупністю встановлених вище обставин та досліджених доказів. Крім того, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , як номінальні власники, є зацікавленими в підтриманні своєї версії подій особами, на відміну від допитаних в суді свідків.

Що стосується подальших рішень про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на спірну земельну ділянку та будинок, то всі вони мають похідний характер від рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради про виділення ОСОБА_6 в постійне користування спірної земельної ділянки. Уповноважені державою посадові особи при прийнятті зазначених рішень та посвідченні правочинів не мали в своєму розпорядженні всієї сукупності наявних в суду доказів та не мають повноважень суду щодо оцінки будь-яких доказів.

Відповідно до п. 15.15. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року по справі № 191/4364/21 у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Встановивши фактичні обставини справи, суд керується наступним.

Відповідно до часини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В силу частини 3 статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Системний аналіз означених положень закону призводить до висновку про те, що дійсним законним власником новоствореного нерухомого майна є особи, за рахунок яких новостворене нерухоме майно будувалося. Третє речення ч. 2 ст. 331 ЦК України не можна виокремлювати із загального контексту, роблячи з нього беззаперечну презумпцію зареєстрованого права власності. У системному взаємозв`язку із іншими реченнями ч. 2 ст. 331 ЦК України воно означає, що у власника новоствореного нерухомого майна виникають усі складові права власності, в тому числі право у встановленому законом порядку розпоряджатися ним, виключно після державної реєстрації. Втім це не означає, що будь-яка особа, за якою зареєстровано право власності є дійсним законним і беззаперечним власником нерухомого майна. Означені висновки ґрунтуються серед іншого на пп. 62, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року по справі № 359/3373/16-ц:

«62. З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі ТОВ, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

64. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа».

З урахуванням встановлених судом обставин дійсними законними співвласниками новоствореного спірного будинку та земельної ділянки під ним були ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , а між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 склалися правовідносини номінального володіння, в яких ОСОБА_6 «за дорученням» ОСОБА_10 з відома його дружини ОСОБА_2 володів в його інтересах спочатку правом постійного користування спірною земельною ділянкою, потім будівельними матеріалами, з яких побудовано спірний будинок, а в подальшому став номінальним власником спірних земельної ділянки та будинку.

Такі прямо не врегульовані чинним на момент їх виникнення законодавством правовідносини є досить поширеними в українському суспільстві, тому наразі вже частково закріплені законодавчо та у правових позиціях Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року по справі № 991/366/22 сказано, що фактичне володіння через третіх осіб (частина четверта статті 290, пункт 2 частини восьмої статті 290 ЦПК України) «за дорученням»:

1) вказує на відносини, відмінні від визначених цивільним законодавством відносин довірителя і повіреного;

2) означає набуття суб`єктом декларування активів через третіх осіб з метою приховання факту набуття цих активів;

3) вчинення дії «за дорученням» може бути встановлене із сукупності вторинних ознак, які дозволяють дійти висновку, що третя особа діяла в інтересах суб`єкта декларування, а суб`єкт декларування, у свою чергу, отримує вигоду від набутого активу, тоді як «можливість прямо чи опосередковано вчиняти щодо активів дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження», означає:

1) можливість контролювати певне майно через неформалізоване право розпорядження ним шляхом фактичної можливості визначення долі цього майна як безпосередньо, так і через третіх осіб, на яких оформлено відповідне право власності;

2) трактується ширше передбаченої статтею 16 ЦК України складової права власності.

Передбачена частинами 2 та 4 статті 290 ЦПК України правова конструкція вказує на те, що саме по собі набуття активів за дорученням іншої особи не вказує на можливість їх визнання необґрунтованими та стягнення в дохід держави. Для цього потрібно, щоб ці активи були придбані після 28.11.2019 (дата набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів") та перевищували законні доходи особи. Тому вчинення дії «за дорученням», яке може бути встановлене із сукупності вторинних ознак, не має виключно негативної конотації.

З урахуванням вищенаведеного суд відхиляє посилання позивачів за позовом про визнання права власності на статті 1029-1033 ЦК України, оскільки судом не встановлено відносин довірчої власності між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . З формальної точки зору через відсутність письмового договору управління майном. Із сутнісної точки зору через те, що правовідносини з управління майно передбачають їх відкритий характер, натомість як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_10 своїми фактичними діями протягом тривалого часу підтверджували, що вони бажали утримувати в таємниці від сторонніх осіб їх правовідносини, повідомляючи про них лише в найближчому колі.

Втім часткове відхилення судом правового обґрунтування позовних вимог в цій справі не свідчить про їх необґрунтованість, оскільки основна правова підстава позову стаття 392 ЦК України позивачами обрана правильно, так як першоджерелом спорів між сторонами є невизнання спочатку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 а потім ОСОБА_1 права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

На підставі ст. 61 Сімейного кодексу України ОСОБА_2 має невиділену в натурі частку у спірних будинку та земельній ділянці. Решту частку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 успадкували в рівних частинах, тобто по 1/8 часток у спірному будинку та земельній ділянці на підставі ст. 1261 ЦК України, оскільки вищезазначеними судовими рішеннями встановлено, що всі вони вчасно звернулися із заявами про прийняття спадщини та успадкували інше майно померлого ОСОБА_10 в зазначених частках.

За таких обставин у спірних будинку та земельній ділянці ОСОБА_2 має належати 5/8 часток, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по 1/8 частки відповідно.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 , вже є зареєстрованим власником спірних будинку та земельної ділянки, натомість з вимогами про визнання за ним права власності на їх 1/8 не звертався, суд вважає, що відповідатиме вимогам розумності, справедливості та процесуальної економії залишення у його власності 1/8 спірних будинку та земельної ділянки і визнання за ОСОБА_2 частки в 5/8, за ОСОБА_3 - частки в 1/8, за ОСОБА_5 - частки в у спірних будинку та земельній ділянці.

Саме такі частки кожного з позивачів визначені ними в позові про визнання права власності, натомість вони просять суд визнати за ними право власності на частки спірних будинку та земельної ділянки. З метою уникнення необхідності в подальшому роз`ясненні судового рішення суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги частково і визнати за кожним з позивачів право власності на конкретну частку у спірних будинку та земельній ділянці.

Визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 права власності загалом на 7/8 часток спірного будинку та земельної ділянки відповідає встановленому п. 1) ч. 2 ст. 16 ЦК України способу захисту цивільних прав та інтересів і є максимально ефективним.

З урахуванням критеріїв подібності визначених пп. 38, 38 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року по справі № 233/2021/19 найбільш подібними до спірних правовідносин, щодо яких судом встановлено наявність висновку Верховного Суду, є спори інвесторів, які інвестували кошти в майнові права на майбутні об`єкти нерухомості, і вважають себе власниками нерухомого майна, яке за ними раніше ніколи не було зареєстровано (як і в спірній ситуації .

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року по справі № 344/16879/15-ц вичерпно зазначено наступне:

«Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Віндикація у вказаній ситуації не буде належним способом захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, оскільки за змістом статей 387, 388 ЦК України позов про витребування майна пред`являється власником до володільця спірного майна.

З огляду на те, що у випадку набуття права власності на новостворене нерухоме майно саме інвестор набуває первинне право власності, на яке раніше не було і не могло бути зареєстроване право власності інших осіб, віндикація не може бути застосована. Ефективним та належним способом захисту прав інвестора у такому випадку буде визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного та проаналізувавши посилання як позивачів, так і відповідачів за позовом про визнання права власності на постанови Верховного Суду, що стосуються способу захисту порушених прав, суд їх відхиляє, оскільки зазначені постанови Верховного Суду ухвалені не у подібних до спірних правовідносинах.

Щодо пропуску строку позовної давності, Суд вважає, що порушення прав позивачів за позовом про визнання права власності відбулося 14.03.2019 в день укладання договорів купівлі-продажу спірних будинку та земельної ділянки. За таких обставин не має правового значення, чи могли позивачі дізнатися про порушення їх прав раніше, ніж 25.04.2019 року, коли відбулася спроба проникнення до їх житла ОСОБА_1 , оскільки вони звернулися до суду з позовом про визнання права власності в 2021 році в межах загального трирічного строку позовної давності, як це передбачено ст. 257 ЦК України.

Посилання у відзиві ОСОБА_6 на порушення прав позивачів діями третіх осіб у 2016 році, які не конкретизовані й на підтвердження яких не надано жодних доказів, суд відхиляє, як необґрунтовані. У будь-якому разі це є інші правовідносини, які не корелюються із спірними.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог про визнання права власності на спірне майно, вимоги позову про виселення з спірного житлового будинку не підлягають задоволенню, оскільки задоволення позовних вимог про визнання права власності виключає можливість задоволення позовних вимог про виселення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення задоволенню не підлягають.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

З огляду на задоволення позовних вимог про визнання права власності, судовий збір сплачений позивачами підлягає стягненню з відповідачів порівну.

Оскільки у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення відмовлено, то з відповідачів на користь позивача не підлягає стягненню судовий збір, який було сплачено позивачем при зверненні до суду із даним позовом, а також не підлягають стягненню інші судові витрати.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 83, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та виселення, відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності, задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на 5/8 часток земельної ділянки загальною площею 0,2 га, кадастровий номер :01:018:5029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 24).

Визнати право власності за ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на 1/8 частки земельної ділянки загальною площею 0,2 га, кадастровий номер :01:018:5029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 24).

Визнати право власності за ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) на 1/8 частки земельної ділянки загальною площею 0,2 га, кадастровий номер :01:018:5029, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 24).

Визнати право власності за ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на 5/8 часток житлового будинку загальною площею 464,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 24).

Визнати право власності за ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на 1/8 частки житлового будинку загальною площею 464,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 24).

Визнати право власності за ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) на 1/8 частки житлового будинку загальною площею 464,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 24).

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 2 702,33 грн (дві тисячі сімсот дві гривні тридцять три копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) суму судового збору у розмірі 540,50 грн (п`ятсот сорок гривень п`ятдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) суму судового збору у розмірі 540,50 грн (п`ятсот сорок гривень п`ятдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 2 702,33 грн (дві тисячі сімсот дві гривні тридцять три копійки).

Стягнути з ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) суму судового збору у розмірі 540,50 грн (п`ятсот сорок гривень п`ятдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_6 (адреса: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) суму судового збору у розмірі 540,50 грн (п`ятсот сорок гривень п`ятдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 2 702,33 грн (дві тисячі сімсот дві гривні тридцять три копійки).

Стягнути з ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) суму судового збору у розмірі 540,50 грн (п`ятсот сорок гривень п`ятдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_7 (адреса: АДРЕСА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 ) суму судового збору у розмірі 540,50 грн (п`ятсот сорок гривень п`ятдесят копійок).

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено та підписано: 03.09.2025 року.

Cуддя А.В. Янченко