Справа № 126/2871/24
Провадження № 22-ц/801/1443/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Рудь О. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 рокуСправа № 126/2871/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про зняття арешту з нерухомого майна,

за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Бершадського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 квітня 2025 року у м. Бершадь суддею цього суду Рудьом О.Г., дата складання повного тексту судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Вінницької обласної прокуратури про зняття арешту з нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.10.1999 року в рамках кримінальної справи № 99030286 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ст. 191 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року; ст. 166 ч. 3 КК України в редакції 1960 року; ОСОБА_3 за ст.ст. 191 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч. 1, 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року, ст. 166 ч. 3 КК України в редакції 1960 року було накладено арешт на майно його покійної дружини ОСОБА_3 за місцем її проживання, на той час в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області, відповідно до постанови про накладення арешту на майно слідчим прокуратури Вінницької області Чорним І.П. від 08.10.1999 року.

Підставою накладення арешту на майно його колишньої дружини ОСОБА_3 слугувало те, що в 1999 році було порушено вищезазначену кримінальну справу за розкрадання грошових коштів.

06.07.2004 року вироком Бершадського районного суду Вінницької області ОСОБА_3 було засуджено до позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України та звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном без конфіскації майна.

По кримінальній справі він був допитаний тільки в якості свідка, обвинувачення йому не пред`являлося, цивільний позов до нього не пред`являвся.

Разом з тим, в рамках вищезазначеної кримінальної справи на все належне позивачу нерухоме майно було накладено обтяження, в тому числі і на земельну ділянку сільськогосподарського призначення із кадастровим номером: :03:005:0031 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходилась на території Війтівської сільської ради, на даний час Бершадської міської ради, Гайсинського району Вінницької області.

На час накладення арешту на майно ОСОБА_3 та на майно ОСОБА_1 вони перебували в зареєстрованому шлюбі, а відтак в рамках кримінальної справи слідчим прокуратури Вінницької області було накладено арешт, предметом обтяження якого є також все майно, яке належить саме позивачу.

Бершадським районним судом Вінницької області листом за № 01-06/133 2024 від 14.11.2024 року повідомлено про те, що відповідно до переліку судових справ і документів, які утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання затвердженого наказом ДСА України від 07.12.2017 року № 1087, кримінальна справа за № 1-56/2008 при впорядкуванні архіву суду знищена і надати відповідну інформацію та документи згідно із запитом не має можливості. Бершадським районним судом Вінницької області було надано копії вироку Бершадського районного суду по даній справі.

Разом з тим, 03.08.2006 року Бершадською державною нотаріальною конторою було зареєстровано обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в рамках даної кримінальної справи на підставі постанови прокурора.

Як вбачається зі змісту сформованої щодо ОСОБА_1 інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 09.11.2017 року № 103238576 реєстратором - Бершадською Державною нотаріальною конторою Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області було зареєстровано за реєстраційним номером 3555207 обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідно до повідомлення прокуратури Бершадського району.

Таким чином, на підставі повідомлення прокуратури Бершадського району, як на підставу виникнення обтяжень здійснено реєстрацію про заборону всього його майна, що обмежує його право власності як власника нерухомого майна, забороняючи йому розпоряджатися своїм майном на свій розсуд без дозволу певних осіб.

При цьому, відповідачем по справі не вживалось будь-яких заходів щодо своєчасного зняття заборони на відчуження майна, в тому числі і при постановлені вироку по вищевказаній кримінальній справі, що призводить до обмеження його прав, як власника нерухомого майна.

Відповідно до КПК України 1960 року, який діяв на час порушення кримінальної справи та винесення вироку по кримінальній справі, обов`язково підлягало вирішенню питання щодо скасування арешту на майно, яке було арештовано в ході досудового розслідування кримінальної справи. Вирішення питання щодо скасування арешту на майно повинно відбуватися за ініціативою сторони обвинувачення-органу прокуратури, який здійснив арешт майна. Разом з тим, питання щодо скасування арешту на майно, на підставі якого в подальшому було накладено заборону на його відчуження і яке належить на праві власності позивачу, при постановлені вироку по кримінальній справі від 06.07.2004 року не вирішувалось.

Відтак, саме з вини відповідача по справі вчинено незаконний арешт його майна, яке належить йому на праві власності і на яке накладена заборона на його відчуження, і такий арешт та заборона не скасовані, що призводить до порушення його законних прав як власника майна.

За таких обставин, позивач просив суд скасувати арешт нерухомого майна, що перебуває у його власності, накладеного в межах розслідування кримінальної справи № 99030286 та скасувати номер запису про обтяження № 7184276, накладеного 03.08.2006 року, на заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3555207 від 03.08.2006 року.

08.04.2025 року рішенням Бершадського районного суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено. Скасовано арешт нерухомого майна, що перебуває у власності ОСОБА_1 , накладеного в межах розслідування кримінальної справи № 99030286. Скасовано номер запису про обтяження № 7184276, накладеного 03.08.2006 року, на заборону відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3555207 від 03.08.2006 року.

Не погодившись із ухваленим рішенням, Вінницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник прокуратури, зокрема, зазначає, що із запису про державну реєстрацію обтяжень вбачається, що він не містить інформації про те, що заборона на нерухоме майно позивача накладена у бідь-якій кримінальній справі, в тому числі, у справі, де обвинуваченою була дружина позивача. Обтяження зареєстровано на підставі повідомлення прокуратури від 16.11.199 року № 1490, в той час як арешт на майно дружини позивача накладено постановою б/н від 08.10.1999 року.

Натомість, на переконання скаржника, суд першої інстанції безпідставно пов`язав обтяження у вигляді заборони на належне позивачу нерухоме майно, зареєстроване державним реєстратором 03ю08ю2006 року за номером 7184276, з кримінальною справою № 99030286 по обвинуваченню дружини позивача.

Крім того, позивачем не вжито заходів щодо встановлення усієї наявної інформації щодо підстав реєстрації «заборони на нерухоме майно» у держателя Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме не була витребувана інформація щодо підстав здійснення архівного запису № 96 від 16.11.1999 року, який є первинною реєстрацією обтяження, нотаріальної контори або нотаріуса, який здійснив такий запис, чи наявне у справах державної нотаріальної контори повідомлення судових або слідчих органів про зняття арешту.

Також скаржник зауважує, що позивачем не надано доказів про відсутність будь-яких інших кримінальних чи виконавчих проваджень відносно нього, доказів, що він не має боргових зобов`язань, з яким могли бути пов`язані існуючі обтяження.

До того ж, скаржник наголошує, що Вінницька обласна прокуратура не є особою, в інтересах якої накладено заборону на майно позивача, а тому не є належним відповідачем у цій справі.

Між тим, 07.08.2025 року позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість,

Крім того, позивач просить продовжити процесуальний строк на подання такого відзиву та прийняти його до розгляду, мотивуючи це тим, що копію ухвали про відкриття провадження у справі від 09.07.2025 року та копію апеляційної скарги він отримав лише 02.08.2025 року, після чого в найкоротший термін подав вказаний відзив.

Так, 09.07.2025 року ухвалою Вінницького апеляційного суду відкрито провадження у цій справі за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури та надано позивачу строк для подачі відзиву до 23.07.2025 року.

Відповідно до положень ст. 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі.

За приписами ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Апеляційним судом встановлено, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у цій справі від 09.07.2025 року та копію апеляційної скарги з додатками ОСОБА_1 дійсно отримав 02.08.2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення ОСОБА_1 поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача, та, як результат, продовжує строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його до розгляду.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що 08.10.1999 року в рамках кримінальної справи № 99030286 по обвинуваченню ОСОБА_2 за ст.ст. 191 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року; ст. 166 ч. 3 КК України в редакції 1960 року; ОСОБА_3 за ст.ст. 191 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч. 1, 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року, ст. 166 ч. 3 КК України в редакції 1960 року було накладено арешт на майно ОСОБА_3 за місцем її проживання, на той час в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області, згідно постанови про накладення арешту на майно слідчим прокуратури Вінницької області Чорним І.П. від 08.10.1999 року (а.с. 14).

Підставою накладення арешту на майно ОСОБА_3 , слугувало те, що в 1999 році було порушено вище зазначену кримінальну справу за розкрадання грошових коштів.

06.07.2004 року вироком Бершадського районного суду Вінницької області ОСОБА_3 було засуджено до позбавлення волі, однак із застосуванням ст. 75 КК України її було звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном без конфіскації майна (а.с. 18-31).

Позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка із кадастровим номером: :03:005:0031, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходилась на території Війтівської сільської ради, на даний час Бершадської міської ради, Гайсинського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 01.10.2014 року серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 09.11.2017 року № 103238576, 03.08.2006 року на підставі повідомлення прокуратури Бершадського району № 1490 від 16.11.1999 року Реєстраційною службою Бершадського районного управління юстиції Вінницької області було зареєстровано обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все майно ОСОБА_1 , зокрема на вищевказану земельну ділянку (а.с. 10-11).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в рамках кримінальної справи № 99030286 слідчим прокуратури Вінницької області було накладено арешт, предметом обтяження якого є також все майно, яке належить саме позивачу. Однак, питання про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінальної справи № 99030286, при винесенні вироку судом не вирішувалося, а тому суд дійшов висновку, що позов позивача підлягає задоволенню, оскільки потреба у накладені арешту в межах кримінальної справи № 99030286 відпала.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)).

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Встановивши, що арешт на майно позивача, який не був учасником кримінального провадження, було накладено за правилами КПК України 1960 року постановою слідчого прокуратури Вінницької області від 08.10.1999 року, на підстав чого 03.08.2006 року зареєстровано обтяження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зняття відповідного арешту та, як результат, скасування номеру запису про обтяження.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно пов`язав обтяження у вигляді заборони на належне позивачу нерухоме майно з кримінальною справою № 99030286 по обвинуваченню дружини позивача, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

За частиною першою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (тут і далі в редакції, чинній на час реєстрації 03.08.2006 року Реєстраційною службою Бершадського районного управління юстиції Вінницької області обтяження (арешту) на все майно ОСОБА_1 за номером 7184276) речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (абзац 2 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09 червня 1999 року № 31/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за № 364/3657, (тут і далі в редакції, чинній на час реєстрації 03.08.2006 року Реєстраційною службою Бершадського районного управління юстиції Вінницької області обтяження (арешту) на все майно ОСОБА_1 за номером 7184276 (далі - Положення № 31/5), встановлено порядок ведення Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесення (одержання) інформації до (з) нього.

Відповідно до пункту 1.1. Положення № 31/5 Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі -Реєстр заборон) - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна.

Реєстраторами Реєстру заборон (далі - Реєстратор) є: державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають повний доступ до Реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії (пункт 1.5 Положення № 31/5).

Згідно з пунктами 2.1.1, 2.1.2 Положення № 31/5 підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є: накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом - Реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Заява про реєстрацію (вилучення) обтяження об`єкта нерухомого майна (додатки 1 - 3), що подається, зокрема, судами (у тому числі третейськими судами) і слідчими органами - у зв`язку з накладенням ними арешту на об`єкти нерухомого майна (звільненням з-під арешту).

Пунктом 2.2 Положення № 31/5 визначено, що органи та посадові особи, зазначені в підпунктах 2.1.2 - 2.1.3 пункту 2.1 цього Положення, надсилають Реєстратору в день накладення (зняття) заборони (арешту) заяву встановленого цим Положенням зразка або постанову про арешт (звільнення з-під арешту) майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відомості про накладені (зняті) заборони та арешти на об`єкти нерухомого майна вносяться Реєстратором до Реєстру заборон у день їх надходження (пункт 2.5 Положення № 31/5).

За пунктом 252 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, в редакції, чинній на час реєстрації 03.08.2006 року Реєстраційною службою Бершадського районного управління юстиції Вінницької області обтяження (арешту) на все майно ОСОБА_1 за номером 7184276 (далі - Інструкція № 20/5), накладання заборони реєструється нотаріусами в реєстрі для реєстрації заборон. У цьому самому реєстрі реєструються повідомлення судових і слідчих органів, органів державної податкової адміністрації, а також органів державної виконавчої служби про накладання арешту на нерухоме майно. Про накладені заборони та арешти робиться запис в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна (додаток № 7). Накладені заборони та арешти підлягають обов`язковій реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна в порядку, визначеному Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Враховуючи викладене, в оцінці спірних правовідносин, апеляційний суд виходить з того, що в цій справі суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що обтяження (арешт) на все майно ОСОБА_1 було накладено саме на підставі постанови слідчого прокуратури Вінницької області від 08.10.1999 року.

Крім того, в матеріалах справи повідомлення прокуратури Бершадського району № 1490 від 16.11.1999 року відсутнє, а скаржник не звернув увагу на те, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Положення № 31/5 та Інструкція № 20/5 не передбачали внесення до Реєстру заборон відомостей на підставі самого лише повідомлення слідчого органу.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 року у справі № 705/1188/21.

Між тим, в цій справі позивач правильно визначив відповідачем Вінницьку обласну прокуратуру, оскільки саме вона виконує завдання і функції прокуратури, територіальна юрисдикція якої розповсюджується на всю Вінницьку область, постановою слідчого якої було й накладено арешт на належне позивачу майно.

За таких обставин, твердження скаржника про те, що Вінницька обласна прокуратура не є особою, в інтересах якої накладено заборону на майно позивача, а тому не є належним відповідачем у цій справі, є необґрунтованими.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи невірне застосування норм матеріального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. С. Панасюк