Справа № 643/1370/23
Провадження № 2-п/643/68/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2025

Суддя Салтівського районного суду міста Харкова Тимош О.М., розглянувши матеріали заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мазепи Геннадія Борисовича про перегляд заочного рішення за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника звернувся до суду із заявою, в якій просить: поновити строк на оскарження заочного рішення, ухваленого Московським районним судом м. Харкова від 17.04.2025 за результатами розгляду справи №643/1370/23 та прийняти заяву про перегляд заочного рішення до розгляду; скасувати заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2025 по цивільній справі №643/1370/23 та призначити справу до розгляду в загальному порядку; здійснити поворот виконання рішення в частині негайного виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання дитини у межах суми платежу за один місяць. В обґрунтування заяви зазначив, що він не знав про розгляд вказаної справи, копію позовної заяви з додатками, копії ухвал суду, судові повістки про розгляд цієї справи, як і прийняте судове рішення (заочне) не отримував. Також заявник зазначив, що з позивачкою у нього склалися погані відносини, позивачка категорично проти його спілкування з сином. Про прийняте рішення відповідач, з його слів, дізнався лише 20.08.2025, коли ознайомився з матеріалами справи.

Суддя, дослідивши матеріали заяви, встановив таке.

Судом відповідно до положень ч. 5 ст. 272 ЦПК України відповідачу, як учаснику справи, який не був присутній в судовому засіданні, копія заочного рішення суду була надіслана рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З матеріалів справи вбачається, що копія рішення відповідачу була вручена 24.04.2023, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.30).

Отже, відповідно до положень ч. 6 ст. 272 ЦПК України днем вручення відповідачу рішення суду є 24.04.2023.

Зазначеним спростовується твердження відповідача про те, що про прийняття рішення по даній справі йому стало відомо лише 20.08.2025.

Спростовується матеріалами справи також твердження відповідача, що він був не обізнаний про розгляд цієї справи, не отримував копію позову з додатками, копії ухвал, судові повістки.

Так, на а.с. 17 міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яким підтверджується отримання відповідачем ОСОБА_1 10.03.2023 копії ухвали про відкриття провадження від 22.02.2023, позовної заяви з додатками, судової повістки на 23.03.2023 (9:00).

Що стосується повідомлення відповідача про судове засідання, призначене на 17.04.2023 о 9:00, на а.с.21 міститься телефонограма, відповідно до якої секретар судового засідання Волошко М. С. повідомила ОСОБА_1 за номером дату, час та місце судового засідання.

Отже, матеріали справи містять підтвердження того, що відповідач отримав позов з додатками, ухвалу про відкриття провадження, був повідомлений про судові засідання 23.03.2023 (повістка отримана 10.03.2023), 17.04.2023 (телефонограмою), тобто відповідач був обізнаний про перебування справи у провадженні суду, отримав позов з додатками, ухвалу про відкриття провадження та був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

При виборі та застосуванні норм права суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20.

«За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

У контексті справи, яка передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, встановлений частиною другою статті 284 ЦПК України строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення є одним з інструментів забезпечення принципу правової визначеності, адже, як зазначено в попередньому розділі цієї постанови, право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

Щодо повноважень суду першої інстанції при розгляді заяви про перегляд заочного рішення, поданої з пропуском установленого законом строку.

Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Отже, законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

На переконання Великої Палати Верховного Суду, частину другу статті 126 ЦПК України треба розглядати у сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець у частині другій статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець у певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.

Так, прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися на судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.

Це означає, що до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.

Очевидно, що передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені у статті 286 ЦПК України та наступних статтях.

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду констатує, що інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.

Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними».

Заявляючи клопотання про поновлення строків на подання заяви про скасування заочного рішення, відповідач зазначає, що з моменту повномасштабного вторгнення з боку РФ, з 24.02.2022 він почав займатися активною волонтерської діяльністю, вивозив людей та тварин з «сірих» зон, регулярно відвідував бійців на «нулі», відвозив їм все необхідне від спорядження до побутових речей. На підтвердження вказаного факту надав суду належним чином завірені копії численних подяк та грамот, наданих на вдячність за його діяльність від командирів конкретних військових частин та керівників громад Харківської області. З 15.02.2025 він є мобілізованим до лав ЗСУ.

Враховуючи викладене, отримання відповідачем копії рішення суду 24.04.2023 та подання ним заяви про перегляд заочного рішення через 2 роки 4 місяці після отримання копії рішення, суд вважає підстави для поновлення строку, зазначені відповідачем, неповажними. Відповідачем не спростовано отримання ним рішення суду у цій справі 24.04.2023, обізнаність про розгляд справи у суді та не доведена неможливість подання заяви про перегляд заочного рішення у встановлений законом строк з поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Причини, зазначені відповідачем в обгрунтування клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд не визнає поважними, тобто підстав для поновлення строку на подання такої заяви не встановлено.

Таким чином, суд дійшов висновку про залишення про перегляд заочного рішення без розгляду.

Керуючись ст. 126, 127, 284-287 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити відповідачу у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мазепи Геннадія Борисовича про перегляд заочного рішення за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом пятнадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Суддя О. М. Тимош