Провадження № 22-ц/801/1722/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 рокуСправа № 127/10289/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,

учасники справи:

позивач: Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Дернової В.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В квітні 2025 року комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є організацією, що надає населенню послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 систематично отримують від підприємства послуги з постачання теплової енергії і заборгували за надані послуги за період з 01 липня 2022 року до 31 березня 2024 року 16747,49 грн.

Крім того, за прострочення оплати нараховано 3% річних 357,05 грн. та інфляційні втрати 572,88 грн.

У добровільному порядку боржники сплатити борг відмовляються, у зв`язку з чим комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» терпить матеріальні збитки.

Порушення відповідачами вказаних зобов`язань стало підставою для звернення до суду із цим позовом в якому просили стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуг з постачання теплової енергії за період з 01 липня 2022 року по 31 березня 2024 року включно у розмірі 17677,42 грн., із яких 16747,49 грн. сума заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії, 716,59 грн. суми втрат від інфляції, 357,05 грн. 3% річних від простроченої суми заборгованості.

Рішення суду першої інстанції і мотиви його ухвалення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01 липня 2022 року до 31 березня 2024 року у розмірі 17677,42 грн. (сімнадцять тисяч шістсот сімдесят сім гривень 42 коп.), з яких сума основного боргу 16747,49 грн., 3% річних 357,05 грн., інфляційні втрати 572,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» по 1514 грн. судового збору.

Провадження в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Цепляєв Сергій Вікторович подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а також провести розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції не звернув належної уваги на те, що відповідач ОСОБА_1 з листопада 2019 року не проживає в квартирі, у зв`язку із чиненням їй перешкод у користуванні нею зі сторони брата ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_5 . Зазначає, що брат та його дружина незаконно вселились та проживають у спірній квартирі з червня 2018 року. За вказаним фактом 24 червня 2022 року внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР. Також постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 127/33341/23 за її позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення позовні вимоги задоволено повністю. Однак вказане рішення не виконане дотепер. Вважає, що у зв`язку з вказаними обставинами вона позбавлена була можливості користуватись комунальними послугами наданими позивачем, а тому і не повинна сплачувати вказану заборгованість яка утворилась.

05 липня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи відповідача викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов вірного висновку про задоволення позовних вимог. Поряд з цим вказала, що ОСОБА_1 рахунки на оплату комунальних послуг отримувала вчасно, але умисно ухилилась від їх оплати, що спричинило вказану заборгованість.

22 липня 2025 року від комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони заперечили аргументи відповідача викладені в ній вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов вірного висновку про задоволення позовних вимог. Поряд з цим вважають, що не проживання у спірній квартирі не звільняє власника останньої від сплати за послуги з постачання теплової енергії.

23 липня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову та про покладення судових витрат по оплаті судового збору на відповідача ОСОБА_1 .

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року оскаржує лише представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Цепляєв С.В., тому рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за житлово-комунальні послуги не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу викладені в відзивах, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що помешкання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечується послугами з постачання теплової енергії, які надаються КП ВМР «ВМТЕ».

Згідно із витягом з реєстру особових рахунків житлового фонду м. Вінниці як адреса власника особового рахунку № НОМЕР_1 зазначено: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до оборотної відомості за період з 07.2022 року по 03.2024 року та розрахунку суми заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання з врахуванням 3% річних від суми заборгованості за спожиті послуги, суми втрат від інфляції по особовому рахунку № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , опалювальна площа 40.5 кв.м., кількість зареєстрованих 2 особи, вбачається, що за вищезазначений період нараховано за послугу з постачання теплової енергії 16397,21 грн. та абонплату 350,28 грн., а також розраховано суму 3% річних в розмірі 357,05 грн. та інфляційних втрат в сумі 572,88 грн. (а.с. 6).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №429109026 від 29 травня 2025 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 (по частці) з 31 липня 2012 року; ОСОБА_5 стала співвласником квартири АДРЕСА_2 з 15 травня 2025 року (1/2 частка) (на підставі договору дарування від 15 травня 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б., за реєстровим №3078).

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у цивільній справі № 127/33341/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 проживали та відповідно користувалися житлово комунальними послугами ОСОБА_7 , ОСОБА_5 . Виконання вказаного рішення зупинено ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2025 року.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 4 статті 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, власник майна повинен нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах ; договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Згідно з п. 1,5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ст.7 цього закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Порядок укладення таких договорів, передбачений ст.13 вказаного закону.

Відповідно до ч.4, 5 цієї норми, якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.

Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Відповідно до п. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» запропонувало населенню публічну оферту для ознайомлення та укладення договорів про надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, опублікувавши текст на веб-сайті підприємства. Тобто з 01 листопада 2021 року почали діяти, зокрема Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання гарячої води та Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії, які є публічними договорами приєднання, укладеними відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води» в редакції постанови від 08 вересня 2021 року №1023 та постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії» в редакції постанови від 08 вересня 2021 року №1022.

Враховуючи те, що станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості, які свідчили про те, що співвласники багатоквартирного будинку серед яких є і скаржник, прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги, а тому суд дійшов висновку, що між сторонами справи укладені договори та відповідно між ними існують правовідносини, які врегульовані вищевказаними Типовими договорами.

Водночас слід також зазначити, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає передбачений п. 5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 липня 2022 року до 31 березня 2024 року. У цей період відносини між сторонами регулюються Типовим індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії та Типовим індивідуальним договором положенням про надання послуг з постачання гарячої води, які діють з 01 листопада 2021 року.

Вищевказаними типовими договорами визначено, що споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги в строки і на умовах, що визначені договорами.

Споживач здійснює оплату за цими договорами щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.

Щомісяця позивач нараховував по вказаному помешканню плату за надані послуги теплової енергії та абонплату по гарячій воді, однак кошти за вказані послуги не сплачувалися, внаслідок чого виникла заборгованість за надані послуги. Докази щодо звернення в установленому законодавством порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг чи їх ненадання чи надання цих послуг іншою особою ( не позивачем) у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором; споживач не звільняється від оплати житлово - комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору; дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово - комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово - комунальних послуг.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність договірних відносин між скаржником та надавачем послуг та про доведеність наявності заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_1 з листопада 2019 року не проживає в квартирі, у зв`язку із чиненням їй перешкод у користуванні нею зі сторони брата ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_5 , що підтверджується внесеними відомостями про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, а також постановою Вінницького апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 127/33341/23 не є підставою для відмови в стягненні витрат за послугу теплового постачання, зокрема, з власника майна та скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Так ст. 322 ЦК України покладає на власника майна тягар його утримання. Зокрема власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки належна на праві власності ОСОБА_1 частина квартири розташована у багатоквартирному будинку, під`єднана до єдиної централізованої системи теплопостачання, від користування якою відповідачі не відмовилися, вони зобов`язані нести витрати по її утриманню, в тому числі з надання послуг по її обігріву, а відтак надання таких послуг та їх оплата не залежить від того, проживає власник у цій квартирі чи ні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі №757/29813/17-ц.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Згідно з ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Аналіз наведених норм права надає підстави дійти до висновку, що особа, яка виконала солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, у тому числі, житлово-комунальних послуг, має право вимагати від іншого споживача житлово-комунальних послуг їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес) у рівній частці.

Отже, скаржник вправі звернутися до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 з позовом у порядку регресу (або у позасудовому порядку) щодо відшкодування відповідної частини вартості житлово-комунальних послуг за відповідний період.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.Б. Сало