Справа 489/2521/22
Провадження № 22ц/812/1639/25
У Х В А Л А

3 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Ямкової О. О.,

суддів Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

розглянувши апеляційну скаргуОСОБА_1 , подану від її імені представницею Сидоренко Т. В. , на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2025 року, описку в якому усунуто ухвалою того ж суду від 1 серпня 2024 року, у справі за її позовом до Миколаївської міської ради, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Валієва Валерія Валеріївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2024 року, описку в якому усунуто ухвалою того ж суду від 1 серпня 2024 року, позов ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без задоволення.

7 серпня 2025 року позивачка оскаржила вищевказане рішення в апеляційному порядку, подавши через свою представницю Сидоренко Т. В. , апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Клопотала про поновлення пропущеного процесуального строку з тих підстав, що копію повного судового рішення поштою не отримувала, при проголошенні рішення присутня не була та з січня 2024 року тривалий час проходила стаціонарне лікування, після чого 1 серпня 2025 року звернулась з заявою до суду, 4 серпня 2025 року отримала копію повного судового рішення та того ж дня уклала договір про надання правничої допомоги із адвокаткою Сидоренко Т. В. та 7 серпня 2025 року подала апеляційну скаргу.

Ухвалою судді Миколаївського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, витребувано справу з місцевого суду для перевірки обставин викладених позивачкою у якості поважних причин пропуску процесуального строку.

Того ж дня від відповідача по справі надійшло клопотання про відмову у відкритті апеляційного провадження, аргументоване тим, що подана апеляційна скарга не містить посилань на обставини, за яких можливе поновлення пропущеного процесуального строку та відкриття апеляційного провадження у розумінні статті 358 ЦПК України.

14 серпня 2025 року особа, яка звертається з апеляційною скаргою звернулась з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивоване тим, що процесуальний строк пропущений нею з поважних причин, оскільки вона не була присутня під час проголошення рішення суду, з січня 2024 року проходила стаціонарне лікування.

Також зазначала, що вирішальним для унормовування початку перебігу строку на апеляційне оскарження є вручення їй повного судового рішення, що відбулося 4 серпня 2025 року, оскільки вона як фізична особа не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі Електронний суд та не отримувала рішення суду засобами поштового зв`язку у відповідності до вимог частин 5, 6 статті 272 ЦПК України. При цьому зазначала, що направлення копії повного оскаржуваного рішення на її електронну адресу не може вважатись належним врученням, а є додатковим засобом інформування. Тому вважала початком перебігу процесуального строку на подачу апеляційної скарги 4 серпня 2025 року та просила про його поновлення.

29 серпня 2025 року до Миколаївського апеляційного суду надійшли повідомлення Інгульського районного суду міста Миколаєва із доданою довідкою про доставлення в електронний кабінет одержувачу ОСОБА_1 документу «рішення» в електронному вигляді 31 травня 2025 року та клопотання ОСОБА_1 , подане від її імені представницею Сидоренко Т. В., про долучення доказів на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку у період з квітня по липень 2025 року, а саме отримання медичної допомоги та перебування на амбулаторному лікуванні.

Дослідивши, матеріали справи, текст апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити за пропуском процесуального строку виходячи з наступного.

Відповідно частини 1 статті 354 ЦПК апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Правилами частин 2, 3 статті 354 ЦПК передбачені умови, за яких пропущений строк на апеляційне оскарження може бути поновлено.

За змістом частини 2 статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, 6 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду міста Миколаєва, направивши позов засобами підсистеми Електронний суд (т. 1. а.с. 2-7).

Оскаржуване судове рішення ухвалено 22 травня 2024 року. Апеляційну скаргу подано 7 серпня 2025 року, тобто з пропуском процесуального строку, що перевищує 1 рік.

При цьому оскаржуване судове рішення направлено позивачці до її електронного кабінету в підсистемі електронний суд (т. 2 а.с. 40) та на її електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т. 1 а.с. 233) 31 травня 2024 року.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з клопотанням про поновлення пропущеного процесуального строку ОСОБА_1 , діючи через свою представницю, зазначала, що не була обізнаною про ухвалення оскаржуваного рішення, оскільки не була присутня під час його проголошення та не отримувала його в електронному кабінеті як фізична особа. Тому дізналась про наявність оскаржуваного рішення після звернення до суду з заявою про його видачу, після чого уклала договір із адвокаткою Сидоренко Т. В. та направила апеляційну скаргу. При цьому направлення рішення на суду на її електронну адресу вважала лише додатковим інформування, а не належним врученням судового рішення.

Однак з такими доводами позивачки та її представниці погодитись не можна виходячи з наступного.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі (Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення п. 1 ст. 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява №32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього права можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99 п. 46 рішення).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, п. 42 рішення).

Європейський Суд неодноразово підкреслював, що в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення по справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року). Навіть у разі неповідомлення сторін про прийняті рішення у їхній справі, можливість поновлення строку на оскарження не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Отже, при вирішенні питання про поважність причин, які зумовили порушення строку, необхідно виходити з того, наскільки зазначені заявником причини є об`єктивними та дійсно перешкоджали або значно ускладнювали дотримання передбаченого законом строку, адже поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальної дії.

В цьому разі установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду таких справ сприяє досягненню юридичної визначеності у правовідносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити судове рішення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, воно набирає чинності та пред`являється до виконання зацікавленою особою. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Крім того, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

За таких обставин поважними причинами пропуску цього строку можуть бути визнаними лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до апеляційного суду зі скаргою починається з дня, наступного після проголошення рішення суду першої інстанції, а його пропуск з доведення цією особою обставин поважності його пропуску, тобто обставин незнання особи про постановлення оскаржуваного рішення та як наслідок цих обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 червня 2023 року, зроблених під час розгляду справи № 643/5369/16, виснувано, що відновлення апеляційного провадження ініційованого особою з пропуском строків є порушенням процесуального законодавства та порушенням основних принципів судочинства.

Відповідно до висновку ВПВС у постанові від 25 вересня 2024 року у справі 490/9587/18 особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини 2 статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала / не могла знати про розгляд справи.

Тому позивачку не можна вважати особою, не повідомленою про розгляд справи (п. 1 ч. 2 ст. 358 ЦПК України), оскільки вона власне ініціювала розгляд справи.

Між тим, в тексті апеляційної скарги, клопотанні про поновлення пропущеного процесуального строку позивачка посилається на необізнаність про ухвалення судового рішення, яке спростоване матеріалами справи, та на погіршення стану здоров`я.

Як вбачається з доданих позивачкою доказів вона дійсно перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 21 червня по 2 липня 2024 року, з 10 по 18 січня 2025 року та з 26 березня по 2 квітня 2025 року; 28 квітня 2025 року позивачці встановлено інвалідність ІІ групи; на амбулаторному лікуванні у період з 29 серпня по 9 вересня 2024 року, з 5 по 15 листопада 2024 року, з 3 по 13 грудня 2024 року та з 2 по 9 травня 2025 року, а також була тимчасово непрацездатною у період з 24 по 27 червня 2025 року.

За наведеного ОСОБА_1 вважала, що перебіг процесуального строку має відраховуватись від дати отримання копії рішення суду 4 серпня 2025 року (т. 1 а.с. 258) на додатково подану заяву, у якій позивачка послалась на дату ухвалення рішення, що свідчить про її обізнаність про його ухвалення, та зазначала про наявність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку. Однак нею не обґрунтовано неможливість подачи апеляційної скарги або звернення за наданням правничої допомоги у періоди з 1 по 21 червня 2024 року, з 3 липня по 29 серпня 2024 року та у інші періоди між перебуванням на стаціонарному та амбулаторному лікуванні які є тривалими та достатніми для підготовки апеляційної скарги або укладення договору з адвокатом для отримання правничої допомоги.

Наведене свідчить, що у позивачки була об`єктивна можливість у проміжках між лікуванням отримати відомості з Електронного кабінету про рух справи та ознайомитись з ухваленим рішенням.

Тому твердження Гриненко Т. В. про неотримання нею копії повного судового рішення спростовуються матеріалами справи, а доводи позивачки, яка є адвокатом, що вона не має зареєстрованого кабінету в системі Електронний суд як фізична особа суперечать положенням розділів 7, 9 Інструкції користувача підсистеми Електронний суд Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженої Державним підприємством «Інформаційні судові системи» 29 грудня 2023 року № 230/ОД якою передбачена реєстрація електронного кабінету за реквізитами реєстраційного номеру облікової картки платника податків або у разі його відсутності за паспортними даними із можливістю проставлення відповідної позначки «адвокат», не передбачає можливості реєстрації декількох окремих кабінетів для такої особи та забезпечує доступ до ініційованих справ.

Щодо невиконання обов`язку суду з повідомлення позивачки про ухвалення рішення у справі слід зазначити наступне. У відповідності до положень пункту 2 частини 6 статі 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. При цьому у відповідності до частини 11 статті 272 ЦПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За наведених обставин та аналізуючи норми процесуального права, які регулюють вирішення питання про поновлення строку на право апеляційного оскарження, апеляційний суд виходить з того, що апелянткою пропущений присічний процесуальний строк на оскарження рішення місцевого суду, що перевищує 1 рік, наслідком чого є відмова у відкритті апеляційного провадження незалежно від поважності причин пропуску строку наведених апелянтом, крім випадків подання апеляційної скарги особою не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права і обов`язки та пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. Тому суд апеляційної інстанції не перевіряє поважність наведених, ОСОБА_1 , як особою обізнаною з наявністю судового провадження та ухваленого рішення, причин пропуску процесуального строку, які до того ж не можуть вважатися поважними, та через відсутність виникнення обставин непереборної сили.

Доводи ОСОБА_1 про можливість нового відліку процесуального строку на апеляційне оскарження з моменту отримання нею копії рішення суду 4 серпня 2025 року є неспроможними у зв`язку з відсутністю об`єктивних та непереборних обставин щодо неможливості відслідкувати рух справи та ознайомитись з оскаржуваним рішенням з відкритих джерел та Електронного кабінету, що надавало їй можливість отримати професійну правничу допомогу для вчинення подальший процесуальних дій або вчинити ці дії самостійно.

З огляду на наведене та те, що поважність причин пропуску процесуального строку в порядку статті 127 та частини 2 статті 358 ЦПК України не має значення, клопотання про його поновлення не може бути вирішено за спливом однорічного строку.

Отже, у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. 127, ч.2 ст. 358 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою від її імені представницею Сидоренко Т. В. , на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2025 року, описку в якому усунуто ухвалою того ж суду від 1 серпня 2024 року, у справі за її позовом до Миколаївської міської ради, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) Валієва Валерія Валеріївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, але може бути оскаржена в касаційному порядку, у передбачених ст. 389 ЦПК України випадках до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова