Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4177/23 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 16 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання Болейко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/4177/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог на предмет позову - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Білецька Наталія Степанівна, про визнання правочинів недійсними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Опанасюк Сергій Павлович

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 липня 2024 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г.

встановив:

У квітні 2023 року адвокат Гуртовенко Р.М. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив:

-визнати недійсним договір дарування (серія та номер: 590), укладений 22.05.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Білецькою Наталією Степанівною, предметом якого є частка в розмірі нежитлової будівлі загальною площею 1 875,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що складається з: адмінприміщення літ. «Б», площею 425 кв.м.; ремонтно-механічного цеху літ. «Б1», «Б2», площею 1 450.8 кв.м.; навісу закритого літ. «Н»; навісу літ. «НІ»; навісу літ. «Н2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Наталії Степанівни про державну реєстрацію прав та обтяжень (індексний номер: 52339781 від 22.05.2020) щодо нерухомого майна: нежитлової будівлі загальною площею 1 875.8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним договір дарування (серія та номер: 589), укладений 22.05.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Білецькою Наталією Степанівною, предметом якого є частка в розмірі нежитлової будівлі складу загальною площею 395.9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), позначена на плані під літерою «Д», до нежитлової будівлі складу належать: рампа літ. «І», крита рампа літ. «II», знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Наталії Степанівни про державну реєстрацію прав та обтяжень (індексний номер: 52339612 від 22.05.2020) щодо нерухомого майна: нежитлової будівлі складу загальною площею 395,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101), за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним договір про поділ майна (серія та номер: 585), укладений 22.05.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є частка в розмірі нежитлової будівлі загальною площею 1875,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101), що складається з: адмінприміщення літ.«Б», площею 425 кв.м.; ремонтно-механічного цеху літ.«Б1»,«Б2», площею 1450,8 кв.м.; навісу закритого літ.«Н»; навісу літ.«Н1»; навісу літ.«Н2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Наталії Степанівни про державну реєстрацію прав та обтяжень (індексний номер: 52336263 від 22.05.2020) щодо нерухомого майна: нежитлової будівлі загальною площею 1 875,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним договір про поділ майна (серія та номер: 584), укладений 22.05.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого є частка в розмірі 1/2 нежитлової будівлі складу загальною площею 395,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) позначена на плані під літерою «Д», до нежитлової будівлі складу належать: рамна літ. «І», крита рампа літ. «II», знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Наталії Степанівни про державну реєстрацію прав та обтяжень (індексний номер: 52335563 від 22.05.2020) щодо нерухомого майна: нежитлової будівлі складу загальною площею 395.9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що оспорювані правочини є фраудаторними, оскільки вчинені відповідачем ОСОБА_2 , який є боржником перед позивачем згідно договору позики, оформленому розпискою від 30.12.2017, з метою уникнення стягнення на належне боржнику майно в порядку виконання зобов`язань за цим договором.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 12 липня 2024 року позовні вимоги задоволено. Додатковим рішенням цього ж суду від 15.07.2024 вирішено питання розподілу судових витрат, а саме стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 9 125,60 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, представник ОСОБА_2 адвокат Опанасюк С.П. подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

Як зазначає скаржник, місцевий суд, незважаючи на відсутність відомостей про належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце судового розгляду, розглянув справу без їх участі.

Посилається на те, що ухвалою від 03.07.2024 судом було безпідставно відмовлено представнику відповідача ОСОБА_2 адвокату Опанасюку С.П. у відводі судді Перекупки І.Г. без відображення наведених заявником причин для відводу.

На думку скаржника, судом всупереч нормам процесуального права не досліджувалися оригінали письмових доказів, копії яких були долучені до позову, тобто усі додатки до позовної заяви, а також в матеріалах справи відсутні копії договорів, які суд визнав недійсними і про долучення яких або ж їх витребування позивач не заявляв протягом усього часу розгляду справи. Наведене свідчить про недотримання судом принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження доказів, порушення принципів змагальності та рівності сторін під час розгляду справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та призвело до хибності прийнятого рішення.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував повідомлені йому істотні обставини, встановлені ст.120 Земельного кодексу України, які свідчать про необхідність врахування принципу єдності юридичної долі земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які не є боржниками ОСОБА_1 , та розташованого на ній нерухомого майна, правочини відносно якого оспорюються позивачем у даній справі. При цьому до участі у справі не був залучений власник 1/4 частини спірних приміщень ОСОБА_6 .

З огляду на перебування в обтяженні на користь ОСОБА_1 об`єкта нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_2 , дійсною ринковою вартістю 9201300,00 грн. та земельної ділянки за цією ж адресою 873800 грн., достатніх для задоволення грошових вимог позивача, ОСОБА_2 мав повне право на укладення будь-яких правочинів щодо розпорядження усім своїм іншим майном. Матеріалами справи підтверджується постійний та не зменшуваний дохід ОСОБА_2 , а тому він не втратив та не зменшив своєї платоспроможності та обсягу майнових активів, що непомірно перевищує розмір потенційних кредиторських вимог ОСОБА_1 .

Вказує, що оскільки рішення суду №295/6566/19, на якому ґрунтуються кредиторські вимоги ОСОБА_1 , переглядається в касаційному порядку Верховним Судом, а виконання вказаного рішення зупинено до 08.06.2023 і не може бути примусово виконано, тому на даному етапі неможливо стверджувати навіть про ймовірну шкоду інтересам позивача, що вказує на передчасність даних позовних вимог.

Щодо ухвалення судом додаткового рішення, то зазначає, що порядок розподілу судових втрат, визначений ст.141 ЦПК України, не передбачає їх солідарного стягнення зі сторін судового процесу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гуртовенко Р.М., посилаючись на законність і обґрунтованість рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Відносно додаткового рішення вважає, що у випадку встановлення апеляційним судом факту невірного розподілу судових витрат із застосуванням солідарного стягнення, апеляційний суд не позбавлений права змінити дане рішення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Опансюк С.П. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача адвокат Гуртовенко Р.М. підтримав позицію висловлену у відзиві на апеляційну скаргу та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в черговий раз в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Так судом апеляційної інстанції на адресу відповідачів неодноразово направлялись судові повістки, які поверталися до суду без вручення, із зазначенням на довідках Укрпошти про причини не вручення поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою», що з урахуванням положень п.3,4, ст. 128, ст. 130 ЦПК України вважається врученням судової повістки відповідачам.

Третя особа у справі приватний нотаріус Білець Н.С. в судове засідання також не з`явилася, однак спрямувала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за договором позики, оформленим розпискою від 30.12.2017, ОСОБА_2 отримав в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 200 000.00 доларів США з терміном повернення до 31 березня 2019 року (т.1 а.с.9).

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Богунського районного суду м.Житомира з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за вказаним договором позики (т.1 а.с.12-13).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.05.2019 даний позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження у справі № 295/6566/19 (т.1 а.с.14).

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.11.2019 у справі № 295/6566/19 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 5 298 000.00 грн., що еквівалентно 200 000,00 дол. США, та судовий збір у розмірі 9 605.00 грн. (т.1 а.с.15-16).

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 08.04.2020 приватного виконавця Волкової Є.О. ВП № 61771690 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 295/6566/19 від 28.02.2020, виданого на виконання заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06.11.2019 року у справі №295/6566/19 (т.1 а.с.73-74).

Постановою про арешт майна боржника від 09.04.2020 ВП № 61771690 приватного виконавця Волкової С.О. було накладено арешт на належне ОСОБА_2 майно, у тому числі на нежитлову будівлю загальною площею 1 875.8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що складається з: адмінприміщення літ. «Б», площею 425 кв.м.; ремонтно-механічного цеху літ. «Б1», «Б2», площею 1450,8 кв.м.; навісу закритого літ. «Н»; навісу літ. «НІ»; навісу літ. «Н2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та на нежитлову будівлю складу загальною площею 395,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) позначена на плані під літерою «Д», до нежитлової будівлі складу належать: рампа літ. «І», крита рампа літ. «II», знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17-18).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06.05.2020 р. у справі №295/6566/19 заочне рішення суду скасоване, а справу призначено до розгляду на 15.00 год. 01 червня 2020 р. (т.1 а.с.24-25).

Наступного дня, тобто 07.05.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Є.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 61771690 у зв`язку зі скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, а також скасовано арешт на нежитлову будівлю загальною площею 1 875.8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на нежитлову будівлю складу загальною площею 395.9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.19).

Тим часом, 22.05.2020 ОСОБА_2 уклав оспорювані правочини, внаслідок яких: відповідач ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_2 отримала у власність частину нежитлової будівлі загальною площею 1875.8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) та частину нежитлової будівлі складу загальною площею 395,9 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) за адресою: АДРЕСА_1 ; а відповідач ОСОБА_3 дружина ОСОБА_2 , отримала у власність по частині вказаного вище нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних правочинів (т.1 а.с.26-30, т.4 а.с.141-146).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.11.2022 у справі №295/6566/19, із врахуванням постанови Житомирського апеляційного суду від 30.03.2023, позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто на його користь із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 175 080,66 дол. (сто сімдесят п`ять тисяч вісімдесят доларів шістдесят шість центів) США та судовий збір у розмірі 9 605,00 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень) (т.1 а.с.37-40).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювані правочини містять ознаки фраудаторності, тобто є такими, які на шкоду інтересів позивача укладені між членами родини ОСОБА_2 , який в свою чергу є кредитором ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи наступним.

Підставами даного позову ОСОБА_1 визначив загальні засади цивільного законодавства, зокрема, визначені у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України - добросовісність, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення; частину 3 ст.13 ЦК України, за приписами якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; а також ст.234 ЦК України (фіктивність правочину), вважаючи, що оспорювані договори були укладені не для настання правових наслідків, які в них обумовлені, а для уникнення відповідачем ОСОБА_2 відповідальності за невиконання грошових зобов`язань перед позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України).

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування та договір про поділ майна) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своїх батьків та укладає договір про поділ майна з дружиною, з якою досі перебуває в шлюбі, і таким чином повністю позбавляється права власності на це майно після пред`явлення до нього позову кредитора про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав правочини, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними згаданих правочинів внаслідок укладення договорів, зміст яких суперечить нормам ЦК України, суд обґрунтовано врахував, що: 1) відповідач ОСОБА_2 відчужив нерухоме майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатних договорів; 3) майно відчужене на користь близьких родичів.

Тому сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам іншої особи, оскільки відчуження належного ОСОБА_2 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Суд першої інстанції констатував, що станом на момент вчинення оспорюваних правочинів, тобто на 22.05.2020, існував судовий спір у справі № 295/6566/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики, що підтверджується змістом позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення коштів від 02.05.2019 року та ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.05.2019 про відкриття провадження у справі № 295/6566/19.

До дати вчинення оспорюваних правочинів у справі № 295/6566/19 було винесене заочне рішення від 06.11.2019, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 5 298 000, грн., що на той час еквівалентно 200 000,00 дол. США та 9 605.00 грн. судового збору.

Отже, ОСОБА_2 був обізнаний про наявність зазначеного судового спору та достовірно знав, про існування прострочених боргових зобов`язань перед позивачем. Тобто, ОСОБА_2 мав (і нині має) прострочені невиконані зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором позики, оформленим розпискою від 30.12.2017 р. у загальній сумі 175 080.66 дол. (сто сімдесят п`ять тисяч вісімдесят доларів шістдесят шість центів) США, що підтверджується Постановою Житомирського апеляційного суду від 30.03.2023 у справі № 295/6566/19.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду постановлено без додержання норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права і зводяться до власного тлумачення та переоцінки доказів у справі.

Посилання скаржника на порушення процесуальних прав є непереконливими.

Відповідачі належним чином відповідно до вимог ст.ст.130 ЦПК України повідомлялись судом про час і місце судового розгляду, однак не вчиняли дій щодо отримання судових повісток та в порушення норм ст.131 ЦПК України не повідомляли про зміну свого місяця проживання чи перебування, що в свою чергу надає право суду вважати судові повістки доставленими та можливість розглянути справу за їх відсутності.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що у справі, зокрема у судовому засіданні 12.07.2024 приймав участь представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Опанасюк С.П.

Заява представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Опанасюка С.П. про відвід судді Перекупки І.Г. розглянута судом відповідно до вимог ст.40 ЦПК України із винесенням 03.07.2024 ухвали, в якій стисло та узагальнено викладено наведені заявником причини для відводу (т.3 а.с.151-152), тому доводи скаржника в означеній частині є необґрунтованими.

Та обставина, що судом першої інстанції не досліджувалися оригінали письмових доказів, копії яких були долучені до позову, а також те, що матеріалах справи відсутні копії договорів, які суд визнав недійсними, не свідчить про порушення судом норм процесуального права при розгляді даної справи.

За змістом ч.6 ст.95 ЦПК України витребування оригіналу письмового доказу є правом, а не обов`язком суду. Разом з тим, сторона відповідачів не ставила під сумнів надані позивачем письмові докази та не заявляла клопотання про огляд оригіналів документів. Факт укладення оспорюваних правочинів, їх зміст, предмет, суб`єктний склад підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.26-30). Оскільки позивач не є стороною цих договорів, тому він позбавлений можливості надати суду їх копії, проте відповідне клопотання про їх витребування у відповідачів ним заявлялось як в суді першої інстанції (т.1 а.с.7 зворот), так і під час апеляційного розгляду справи (т.4 а.с.98-99).

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 31.03.2025 клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гуртовенка Р.М. було задоволено та витребувано у приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Білецької Н.С. належним чином засвідчені копії оспорюваних договорів (т.4 а.с.126-127).

Вказані документи надійшли до апеляційного суду та були предметом дослідження, чим усунуто певний недолік, допущений судом першої інстанції (т.4 а.с.140-146).

Та обставина, що нерухоме майно, яке є предметом оспорюваних правочинів, розташоване на земельній ділянці, яка не належить боржнику ОСОБА_2 , не має правового значення в контексті вирішення даного спору.

Незалучення до участі у справі ОСОБА_7 , який є власником частини нерухомого майна за договорами від 22.05.2020 не призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, оскільки його частка у спірному майні визначена, а договори оспорювалися позивачем та визнані судом недійсними лише в частині відчуження частини нерухомого майна, яке належить ОСОБА_4 .

Суд визнає передчасними висновки скаржника, щодо достатності вартості житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки за цією ж адресою, які оцінено відповідно у 9201300,00 грн. та 873800 грн., та які перебувають в обтяженні для задоволення грошових вимог позивача, оскільки за нормами ст.57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» вартість даного майна може бути визначена лише за певною процедурою в процесі примусового звернення стягнення на нього (за відсутності обопільної згоди стягувача та боржника), а в процесі самої реалізації ця вартість може бути занижена від початкової, встановленої у звіті про оцінку, що замовлений виконавцем під час здійснення відповідних заходів у виконавчому провадженні.

Доводи, наведені скаржником щодо наявності у ОСОБА_2 постійного та не зменшуваного доходу, обсягу майнових активів, що підтверджують його платоспроможність і непомірно перевищують розмір потенційних кредиторських вимог ОСОБА_1 , не спростовують висновків суду про фраундаторний характер оспорюваних правочинів, оскільки починаючи з 31.03.2019 (термін повернення позики) ОСОБА_2 в добровільному порядку не вчинив жодних дій щодо повернення боргу позивачу, напроти вони спрямовані на відчуження належного йому майна з метою уникнення виконання зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду від 12.07.2024, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду від 12.07.2024 є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного основного судового рішення без змін.

Що стосується додаткового рішення суду від 15.07.2024, то апеляційний суд приходить до такого висновку.

У частині першій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

В порушення наведеної норми процесуального права суд першої інстанції стягнув з відповідачів на користь позивача судові витрати в солідарному порядку, тому додаткове рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового в порядку п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Опанасюк Сергій Павлович, задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 липня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 3 041,60 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2025 року.

Головуючий Судді