Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 року місто Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Верещінської І.В., за участю секретаря судового засідання Негари А., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: П`ята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом до Київської міської ради, третя особа: П`ята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра позивача ОСОБА_2 .

Місцем відкриття спадщини стала остання адреса проживання сестри позивача ОСОБА_2 , а саме квартира АДРЕСА_1 . За життя Спадкодавиці на праві власності належала кв. АДРЕСА_1 .

13 березня 1999 року сестра склала заповіт, яким на випадок своєї смерті розпорядилася: «все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, заповіла позивачу та іншій сестрі ОСОБА_3 ».

Зазначає, що сестра позивача - ОСОБА_2 за життя віддала позивачу усі правовстановлюючі документи на квартиру з метою зберігання їх у неї. Але після її смерті, інша сестра ОСОБА_3 , яка мешкала також у місті Києві, взяла документи у позивача, але не повернула, посилаючись на те, що документи зникли. Також ОСОБА_3 повідомляла, що для оформлення спадщини потрібно звертатись через 6 місяців після смерті спадкодавиці, що створило позивачеві в подальшому складнощі при спадкуванні.

Коли позивач звернулася до нотаріальної контори для подання заяви про спадкування майна померлої своєї сестри, їй було повідомлено, що строки для звернення вже пропущені.

Позивач звернулась до суду з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини, який було задоволено судом. Після звернення позивача до П`ятої Київської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 , 08.10.2020 було заведено спадкову справу.

При цьому сестра позивача ОСОБА_3 , з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась. А у подальшому вона померла.

Враховуючи те, що крім позивача у межах строків на прийняття спадщини ніхто не звертався з заявою про її прийняття після смерті ОСОБА_4 , то єдиною її спадкоємицею, що прийняла спадщину є позивач - її рідна сестра ОСОБА_1 .

На запит Нотаріальної контори, КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», було підтверджено (відповідь від 04.11.2020 (вих.КВ-2020 №31579), що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі:

1/2 ч. свідоцтва про право на спадщину, виданого 5-ю Київської державною нотаріальною конторою 09.04.1999, №2с-375 та зареєстрованого в Бюро 10.02.2000 за реєстровим №6079;

1/2 ч. свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації 25.11.1993 та зареєстрованого в Бюро 01.12.1993 за реєстровим №6079.

Вказує, що незважаючи на те, що вона є єдиною спадкоємицею, що прийняла спадщину, Нотаріальна контора не видала їй свідоцтв про право на спадщину, оскільки слід було надати правовстановлюючі документи на квартиру, яка передавалась у спадщину.

Вказує, що ці документи були у неї до того моменту, доки вона їх не передала ОСОБА_3 і остання їх не повернула.

Нотаріальна контора відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, а тому позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою суду від 23.12.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

10.01.2025 року від відповідача надійшов відзив у якому зазначено, що зважаючи на докази наявні в матеріалах справи, просить ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглядати справу за відсутності представника відповідача.

Ухвалою суду від 15.05.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача направив заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у відзиві від 10.01.2025 року просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Від третьої особи П`ятої Київської державної нотаріальної контори надійшов лист від 20.05.2025 № 1240, згідно якого справу просять слухати за відсутності представника.

Дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (позивач, дівоче прізвище « ОСОБА_5 ») є рідною сестрою ОСОБА_2 (дівоче прізвище « ОСОБА_5 »), що підтверджується: - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 22.10.2020 року № 1 (а.с. 63-64); - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 08.10.2020 № 1 (а.с. 65-66); - посвідкою про народження ОСОБА_6 від 05.03.1967 року, виданого відділом актів цивільного стану Народного комісаріату внутрішній справ СРСР (а.с. 68); - Свідоцтвом про одруження ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , виданим будинком урочистої реєстрації шлюбів в м. Суми 01.12.1957 (а.с. 69).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 55, 125).

13 березня 1999 року сестра позивача склала заповіт, яким на випадок своєї смерті розпорядилася: «все моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати мені на день смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 », що підтверджується копією заповіту (а.с. 121-122).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 760/9223/19 від 02.07.2020 року позивачу визначено додатковий строк для прийняття спадщини (а.с. 58-60, 118-119).

Після отримання рішення суду, позивач звернулась до П`ятої київської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після померлої сестри, і за якою 08.10.2020 було заведено спадкову справу (а.с. 62,117).

В подальшому, як свідчить витяг з реєстру територіальної громади м. Києва, сестра ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно інформаційної довідки від 04.11.2020 № КВ-2020 № 31579 Київського міського бюро технічної інвентаризації, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі:

-1/2 ч. свідоцтва про право на спадщину, виданого 5-ю Київської державною нотаріальною конторою 09.04.1999, №2с-375 та зареєстрованого в Бюро 10.02.2000 за реєстровим №6079;

- 1/2 ч. свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації 25.11.1993 та зареєстрованого в Бюро 01.12.1993 за реєстровим №6079 (а.с. 70).

У зв`язку з заведенням спадкової справи, третьою особою були направлені запити від 09.02.2021 року вих. № 338 та № 337 до ЦНАП Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації та Київського державного нотаріального архіву з проханням видати дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом. (а.с. 135-136).

У відповідь Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація листом від 17.02.2021 року № 108-1919 відмовила ОСОБА_8 у видачі дублікату оскільки вона не є власником житла, а є спадкодавцем (а.с. 138).

19.11.2023 нотаріус направила запит до Управління житлово-комунального господарства та будівництва (вих.№3309/02-14) про надання архівної копії свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації 25.11.1993 року, та зареєстрованого в Бюро технічного інвентаризації 10.02.2000 року за реєстровим номером №6079, на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 139).

У відповідь на запит, Управління житлово-комунального господарства та будівництва 22.03.2023 повідомило, що надати запитаний документ немає змоги, бо зберігання архівних копій свідоцтв про право власності на житло в архівних матеріалах щодо приватизації житла не передбачено законодавством України (а.с. 71, 139).

Як вбачається з наданої копії свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом 5-ої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М., ОСОБА_2 , 09.04.1999 є спадкоємцем долі квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_9 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 53). Згідно штампу, право власності зареєстровано в БТІ 10 лютого 2000 року за реєстровим № 6079 (а.с. 53-54).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 30.11.2023 року № 3461 державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В. було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом на квартиру АДРЕСА_1 через відсутність оригіналів документів (а.с. 72).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Також ст. 1262 ЦК України встановлено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, визначені наслідки пропущення строку для прийняття спадщини. А саме, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

При цьому як вбачається з матеріалів спадкової справи, ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась. А у подальшому, як свідчать матеріали справи, вона померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, враховуючи те, що крім позивача у межах строків на прийняття спадщини ніхто не звертався з заявою про її прийняття після смерті ОСОБА_4 , то єдиною її спадкоємицею, що прийняла спадщину, є позивач.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно положень абз.2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду N 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Як передбачено п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року N 296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини 3 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Як було підтверджено КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі: 1/2 ч. свідоцтва про право на спадщину, виданого 5-ю Київської державною нотаріальною конторою 09.04.1999, №2с-375 та зареєстрованого в Бюро 10.02.2000 за реєстровим №6079; 1/2 ч. свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації 25.11.1993 та зареєстрованого в Бюро 01.12.1993 за реєстровим №6079.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі N 681/203/17.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З аналізу вказаної норми, вбачається, що у даному випадку право власності спадкоємиці на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За встановлених обставин, зважаючи на те, що позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом після померлої ОСОБА_2 та прийняла спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність правовстановлюючих документів, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.12,76-81,223,258,259,264 - 265,268,354,355 ЦПК України, ст. 11, 15-16, 328, 346, 355-357, 370, 1217, 1268, 1270 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа: П`ята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач - Київська міська рада (адреса: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, );

третя особа - П`ята київська державна нотаріальна контора (адреса: 03058, м. Київ, вул. Машинобудівна, буд. 8, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.В. Верещінська