Справа № 243/7313/25
Провадження № 2/243/1755/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2025 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючий суддя Пронін С.Г.

за участю секретаря Рудь Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколишина Леся Богданівна, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей Слов`янської міської ради, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколишина Леся Богданівна, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей Слов`янської міської ради, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

27 серпня 2025 року на адресу суду надійшла заява про забезпечення даного позову, в якій позивач просить суд забезпечити позов шляхом встановлення обов`язку відповідачу - ОСОБА_2 передати дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - позивачу, тобто батьку ОСОБА_1 , до набрання рішенням законної сили у даній справі та заборонити перетин кордону ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі ОСОБА_2 чи будь-кого з інших осіб до набрання рішенням законної сили у даній справі. В обґрунтування заяви вказав, що на його думку мати дитини - відповідач, не може забезпечити якнайкращі інтереси дитини через зловживання спиртним, відсутність власного житла та доходу. Крім того, відповідачка неодноразово погрожувала позивачеві вивезти спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до РФ (де живе мати та сестра відповідачки) через країни Європи. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що відповідач самостійно або за допомогою інших знайомих осіб зможе реалізувати свої наміри та вивезти доньку до рф, що у майбутньому назавжди позбавить можливості позивача бачити та виховувати свою дитину. Крім того, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що відповідач у будь-який момент може повернутися до свого місця проживання у м. Слов`янськ Донецької області, як вона це робила неодноразово, зокрема, і дізнавшись про звернення позивача з вказаним позовом; або ж виїхати до рф до своїх родичів, що у майбутньому назавжди позбавить можливості позивача бачити та виховувати свою дитину.

Відповідно до ч.1ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову.

Так, п. 3 ч. 1 цієї статті визначено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії у разі, якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною 10 ст. 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відтак, забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Враховуючи те, що предметом даного позову є вимоги немайнового характеру про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд вважає неможливим вжиття таких заходів забезпечення позову як встановлення відповідачу обов`язку передати дитину позивачу з огляду на вимоги п. 10 ст. 150 ЦПК України, який визначає, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі № 759/119/18, зазначено, що згідно з ч. 10 ст.151 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Застосування судом таких заходів забезпечення позову, які за змістом є вирішенням спору по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову в такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, передбачених ЦПК України, що є неприпустимим.

Забезпечення даного позову в обраний позивачем спосіб є вирішенням справи по суті.

Щодо заявленого способу забезпечення позову шляхом заборони перетину кордону ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі відповідача чи будь-кого з інших осіб до набрання рішенням законної сили у даній справі, суд зазначає наступне.

Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, з відповідними змінами).

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України).

На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини».

За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, суд першої інстанції, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні.

Зокрема, суд враховує, що відсутні законні підстави для заборони виїзду малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України без згоди батька, оскільки позивач не довів створення відповідачем - матір`ю дитини реальної загрози неправомірного вивезення дитини.

Внесення Кабінетом Міністрів України у 2022 році змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України, зокрема доповнення їх пунктом 2-3 щодо порядку виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, було обумовлено введенням воєнного стану в Україні внаслідок агресії російської федерації, пов`язаними із цим ризиками та обмеженнями і необхідністю врахування в першу чергу найкращих інтересів дітей.

Такий порядок виїзду за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, на час воєнного стану наразі є загальним для всіх дітей - громадян України.

Підстав для виняткового врегулювання цього питання саме щодо малолітньої дитини сторін у цій заяві позивачем не доведено.

Крім того, постановою Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, визначено, що сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Соколишина Леся Богданівна, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей Слов`янської міської ради, Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Слов`янського міськрайонного

суду Донецької області С.Г. Пронін