Справа № 456/18/25
Провадження № 2/456/603/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Дверій Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Стрию цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа на стороні відповідачів Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивачка подала до суду позовну заяву, в якій просить стягнути з Державного бюджету України на її користь 3000000,00 грн моральної шкоди та 217000,00 витрат на правову допомогу, поклавши судові витрати на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що 21.12.2016 Стрийським ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002648 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за фактом спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .

27.12.2016 старшим слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області Яцурою Л.С. за погодженням прокурора Стрийської місцевої прокуратури Ткачишин І.В. повідомлено про підозру ОСОБА_2 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 30.12.2016 ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 30.12.2016 ОСОБА_2 направлено до КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для проведення стаціонарної комплексної психолого-психіатричної експертизи терміном на 28 днів.

ОСОБА_2 обвинувачувалася в тому, що 20.12.2016 близько 20 год. 00 хв., перебуваючи в приміщенні коридору житлового будинку за місцем свого проживання, що за адресою: Львівська область, Стрийський район, с. Сихів, захищаючись від активного нападу ОСОБА_3 , який тримав у одній руці дерев`яну палицю (топорище), а в іншій кухонний ніж, діючи умисно, взявши в руки дерев`яну швабру, після того й дерев`яне поліно, почала наносити йому численні удари по руках, спині та голові. Внаслідок нанесених ОСОБА_2 ударів ОСОБА_3 було заподіяно тілесні ушкодження, з якими він був госпіталізований у реанімаційне відділення Стрийської ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих травм помер.

23.02.2017 за результатами розслідування кримінального провадження №0002648 старшим слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області Яцурою Л.С. за погодженням прокурора Стрийської місцевої прокуратури Ткачишин І.В. складено обвинувальний акт за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. 27.02.2017 вказаний обвинувальний акт скеровано до Стрийського міськрайонного суду для його розгляду по суті.

15.04.2021 під час розгляду кримінального провадженні в суді прокурором у порядку ст. 338 КПК України змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в якому раніше обвинувачувалася ОСОБА_2 , з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

21.12.2022 за результатами розгляду справи № 456/624/17 Стрийським міськрайонним судом ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 визнана невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ст.124 КК України та виправдана на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

Того ж 21.12.2022 Стрийським міськрайонним судом у справі № 456/624/17 постановлено окрему ухвалу, якою встановлено неналежну організацію органами досудового розслідування та органами прокуратури своєї роботи та їх несумлінне ставлення до виконання своїх обов`язків під час розслідування кримінального провадження № 0002648, що потягло за собою невиправдану тяганину при розгляді справи в суді та суттєве порушення вимог кримінально-процесуального законодавства і порушення прав та законних інтересів сторін. Суд зазначив, що ОСОБА_2 понад шість років перебувала в стані невизначеності щодо своєї долі, очікуючи справедливого та законного завершення розгляду кримінального провадження. Львівським апеляційним судом постановлено ухвалу від 13.09.2023, якою такий вирок і окрему ухвалу суду залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілої без задоволення.

В подальшому, за результатами розгляду касаційних скарг прокурора 06.06.2024 Верховним Судом ухвалено постанову про залишення без змін ухвали Львівського апеляційного суду від 13.09.2023, а касаційної скарги прокурора - без задоволення.

Отже, позивачка перебувала під слідством та судом з 27.12.2016 до 06.06.2024, тобто 7 років 5 місяців і 11 днів.

Внаслідок незаконного притягнення позивачки до кримінальної відповідальної їй завдано моральної шкоди, а також понесено витрати на юридичні послуги адвоката в межах кримінального провадження, а тому вона звертається до суду за захистом своїх прав.

Представником відповідача Львівської обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує та в задоволенні таких просить відмовити. Зокрема, зазначає, що в якості додатків до позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 не долучено жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральних та фізичних страждань. Крім цього, виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави, що також стосується і витрат на професійну правничу допомогу.

Крім цього, в поясненнях від 17.04.2025 в доповнення до відзиву прокурор Романів О.В. вказує, що у позовній заяві не вказано, як саме негативні емоції у вигляді тривалої невизначеності щодо своєї долі, пов`язаної з очікуванням справедливого та законного завершення розгляду кримінального провадження, досягли рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Відсутні також докази, необхідні для критичної оцінки того, що завдані позивачці душевні та психічні страждання свідчать про інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.

На момент притягнення до кримінальної відповідальності, судового провадження та ухвалення вироку (набрання вироком законної сили) ОСОБА_2 перебувала в статусі непрацюючої, а відтак під час перебування під слідством та судом не могли виникнути негативні для неї наслідки, які б відобразилися на її роботі, престижі, репутації.

Застосований до ОСОБА_2 запобіжний захід у виді домашнього арешту за період з 30.12.2016 до 10.12.2018, зокрема, заборона ОСОБА_2 покидати своє місце проживання в період часу з 22:00 до 06:00, тобто в нічний час доби, заборона відлучатися із Львівської області без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження, жодним чином не спричинив несприятливих негативних наслідків, які б відбилися на її укладі життя, сімейному житті, здоров`ї, можливості працевлаштуватися, тощо.

Дані обставини підтверджуються й тим, що позивачка жодного разу не зверталась до суду щодо надання дозволу на відлучення із Львівської області і до матеріалів справи не долучено доказів, які б підтверджували випадки відмови ОСОБА_2 у наданні такого дозволу.

Крім цього, до позовної заяви не долучено жодних доказів про понесені позивачкою матеріальні затрати на відновлення попереднього стану - стосунків з оточуючими людьми, прав та можливостей, які існували у неї до притягнення до кримінальної відповідальності.

У позовній заяві позивачкою наведено лише загальновживані вислови щодо значних душевних страждань за час перебування під слідством та судом.

Водночас, в якості додатків до позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 не долучено жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань.

Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивачки за рахунок Держави.

Відтак розмір відшкодування 3000000 грн моральної шкоди, наведений у позовній заяві, є безпідставним та необгрунтованим.

Що стосується загального контексту доводів позовної заяви та заявленої позивачкою суми до виплати в якості справедливої сатисфакції за період перебування під слідством та судом у сумі 3217000 грн, слід зазначити, що насамперед необхідно зважати на рівень економічного розвитку держави та сучасні реалії.

Загальновідомо, що відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 на території України з 24.02.2022 на строк 30 діб введено воєнний стан, який продовжений на підставі Указів Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 №734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024, від 23.07.2024 № 469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, від 14.01.2025 № 26/2025.

Держава зазнає значних збитків через повномасштабне воєнне вторгнення російської федерації і внаслідок цього фінансування сектору безпеки і оборони має визначальне значення.

Відповідно до даних Кабінету Міністрів України практично половина дохідної частини Державного бюджету України на 2025 рік буде направлена на фінансування сектору безпеки і оборони.

З огляду на викладене, обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування доходів Державного бюджету.

Задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 в сумі 3217000 грн може спричинити надмірне навантаження на видатки Державного бюджету в умовах воєнного стану.

Таким чином, у заявленому ОСОБА_1 позові не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачкою моральною шкодою, її розміром.

10.02.2025 на адресу суду від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшли пояснення щодо позову, в якому він просив відмовити у задоволення позовних вимог. Зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивачки не порушувало, не вступало у правовідносини з нею і жодної шкоди позивачці не завдало (до того ж сама позивачка не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачці внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів, а розмір відшкодування моральної шкоди є явно завищений, що також стосується і витрат на професійну правничу допомогу.

12.02.2025 від представника відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області надійшов відзив, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що в позовній заяві не викладено обставин, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини. Також позивачкою в позовній заяві не наведено жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань, а також не наведено обґрунтованих доводів про заподіяння їй реальних збитків (ст. 22 ЦК України), в чому саме такі полягають та необхідність стягнення таких на її користь, а тому позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою моральною шкодою.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило.

Процесуальні рішення, постановлені по справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 січня 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 24/

На запит суду щодо доступу до персональних даних позивачки 22 січня 2025 року з виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області отримано відповідь про зареєстроване місце проживання позивачки /а.с. 25-28/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23.01.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа на стороні відповідачів Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Підготовче судове засідання призначено на 20.02.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 29/.

05.02.2025 представником Львівської обласної прокуратури подано відзив на позовну заяву /а.с. 43-58/.

10.02.2025 представником третьої подано пояснення на позовну заяву /а.с. 59-66/.

12.02.2025 представником Головного управління Національної поліції у Львівській області подано відзив на позовну заяву /а.с. 67-78/.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.03.2025 закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.04.2025 /а.с. 90/.

Розгляд справи по суті відбувся 04.06.2025 та 07.08.2025 за участі представника позивачки адвоката Мазура В.В. та прокурора Романіва О.В. По закінченні судових дебатів 18.08.2025 визначено як дату оголошення судового рішення.

Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі.

Представник позивачки адвокат Мазур В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, просив їх задовольнити.

Представник Львівської обласної прокуратури прокурор Романів О.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимоги заперечив з мотивів та підстав, викладених у відзиві та поясненнях. Додатково просив врахувати, що позивачка у процесі досудового розслідування шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному притягненню до кримінальної відповідальності та незаконному застосуванню запобіжного заходу, а отже, відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України не має права на відшкодування шкоди з огляду на таке.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області проти задоволення позовних вимоги заперечив з мотивів та підстав, викладених у відзиву. Клопотав про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення на адресу суду не скерував.

Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Так, при розгляді справи судом встановлено, що 21.12.2016 Стрийським ВП ГУ НП у Львівській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002648 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за фактом спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 . 27.12.2016 старшим слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області Яцурою Л.С. за погодженням прокурора Стрийської місцевої прокуратури Ткачишин І.В. повідомлено про підозру ОСОБА_2 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 30.12.2016 ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду від 30.12.2016 ОСОБА_2 направлено до КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для проведення стаціонарної комплексної психолого-психіатричної експертизи терміном на 28 днів. 23.02.2017 за результатами розслідування кримінального провадження № 0002648 старшим слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області Яцурою Л.С. за погодженням прокурора Стрийської місцевої прокуратури Ткачишин І.В. складено обвинувальний акт за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 27.02.2017 вказаний обвинувальний акт скеровано до Стрийського міськрайонного суду для його розгляду по суті.

15.04.2021 під час розгляду кримінального провадженні в суді прокурором у порядку ст. 338 КПК України змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в якому раніше обвинувачувалася ОСОБА_2 , з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

21.12.2022 за результатами розгляду справи № 456/624/17 Стрийським міськрайонним судом Львівської області ухвалено вирок, яким ОСОБА_2 визнана невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ст. 124 КК України та виправдана на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

21.12.2022 Стрийським міськрайонним судом Львівської області в справі № 456/624/17 постановлено окрему ухвалу, адресовану керівнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, керівнику Стрийської окружної прокуратури, керівнику ГУ НП у Львівській області, керівнику Львівської обласної прокуратури та керівнику Офісу Генерального прокурора для вжиття відповідних заходів реагування щодо недопущення порушення вимог кримінального процесуального законодавства, усунення подібних порушень у майбутньому, а також про притягнення винних осіб до передбаченої законом відповідальності. Вказаною окремою ухвалою судом установлено неналежну організацію органами досудового розслідування та органами прокуратури своєї роботи та їх несумлінне ставлення до виконання своїх обов`язків під час розслідування кримінального провадження № 0002648, що потягло за собою невиправдану тяганину при розгляді справи в суді та суттєве порушення вимог кримінального процесуального законодавства і порушення прав та законних інтересів сторін. Суд зазначив, що ОСОБА_2 понад шість років перебувала в стані невизначеності щодо своєї долі, очікуючи справедливого та законного завершення розгляду кримінального провадження. За результатами розгляду апеляційних скарг прокурора Стрийської окружної прокуратури Львівської області Касприка П.С. та потерпілої ОСОБА_4 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року та окрему ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2022 року в справі № 456/624/17 Львівським апеляційним судом постановлено ухвалу від 13.09.2023, якою такий вирок і окрему ухвалу суду залишено без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілої без задоволення /а.с. 9-15/.

В подальшому, за результатами розгляду касаційної скарги прокурора 06.06.2024 Верховним Судом ухвалено постанову про залишення без змін ухвали Львівського апеляційного суду від 13.09.2023, а касаційної скарги прокурора - без задоволення.

Також судом встановлено, що в результаті укладення шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану в місті Стрию Стрийського району Львівскої області 11.03.2023 за актовим записом № 77 прізвище ОСОБА_2 змінено на ОСОБА_1 . Проведено заміну документів, що підтверджують особу /а.с. 6-8/.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з підстав відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури.

При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди, за загальним правилом, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Аналізуючи норми статей 11 та 23 ЦК України, за загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону).

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч. 2 ст. 1 Закону).

Статтею 2 вказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п. 4, 5 ст. 3 вказаного Закону в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода та суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Частинами 5 та 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).

Окрім цього, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому, встановлення розміру відшкодування моральної шкоди віднесено до компетенції суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено таке: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року в справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

На підставі системного аналізу наведених норм права Верховний Суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 534/955/17.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року в справі № 466/2780/21 (провадження № 61-11787св22) зазначено, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі №214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18)).

Згідно із постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку у своєму відзиві покликається представник Офісу Генерального прокурора, межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.12.2016 Стрийським ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002648 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за фактом спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 обвинувачувалася в тому, що 20.12.2016 близько 20 год. 00 хв., перебуваючи в приміщенні коридору житлового будинку за місцем свого проживання, що за адресою: Львівська область, Стрийський район, с. Сихів, захищаючись від активного нападу ОСОБА_3 , який тримав у одній руці дерев`яну палицю (топорище), а в іншій кухонний ніж, діючи умисно, взявши в руки дерев`яну швабру, після того й дерев`яне поліно почала наносити йому численні удари по руках, спині та голові. Внаслідок нанесених ОСОБА_2 ударів ОСОБА_3 було заподіяно тілесні ушкодження, з якими він був госпіталізований у реанімаційне відділення Стрийської ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих травм помер.

Позивачка ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що також не оспорюється учасниками справи, що 27.12.2016 старшим слідчим Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області Яцурою Л.С. за погодженням прокурора Стрийської місцевої прокуратури Ткачишин І.В. повідомлено про підозру ОСОБА_2 у вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.12.2016 ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30.12.2016 ОСОБА_2 направлено до КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для проведення стаціонарної комплексної психолого-психіатричної експертизи терміном на 28 днів.

21.12.2022 вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області у кримінальній справі № 456/624/17 ОСОБА_2 виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою, та відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

13.09.2023 ухвалою Львівського апеляційного суду апеляційні скаргиу прокурора та потерпілої залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.06.2024 ухвалу Львівського апеляційного суду від 13.09.2023 щодо виправданої ОСОБА_2 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Оглянутими матеріалами справи та витребуваного кримінального провадження встановлено, що кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 розпочато 27.12.2016 (повідомлено позивачку про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) та тривало до 13.09.2023 (виправдувальний вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.12.2022 набрав законної сили).

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом 6 років 8 місяців 18 днів (80 місяців 18 днів).

З огляду на наведене не заслуговують на увагу покликання позивачки на те, що ороз О.І. перебувала під слідством та судом з 27.12.2016 (внесення відомостей до ЄРДР) по 06.06.2024 (закінчення розгляду Верховним Судом), оскільки кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 тривало з 27.12.2016 (оголошення підозри) до 13.09.2023 (набрання виправдувальним вироком законної сили), а всього 80 місяців 18 днів.

Здійснення зазначеного вище кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , а саме: притягнення її до кримінальної відповідальності та в подальшому виправдання у зв`язку з недоведеністю її винуватості, свідчить про незаконні дії посадових осіб органів державної влади, зокрема органів досудового слідства та прокуратури, які ініціювали вказане провадження.

Загалом кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 тривало більше шести років, протягом цього часу проводились слідчі дії, судовий розгляд вказаного кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій, що негативно вплинуло на її життя. Таким чином, були порушені нормальні життєві зв`язки ОСОБА_1 , остання змушена була доводити свою невинуватість, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, складові елементи для цивільно-правової відповідальності у виді шкоди, протиправних діянь осіб, які завдали шкоди, причинного зв`язку між ними, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

У постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Такий же висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

У Законі України «Про державний бюджет на 2025 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, який з 01 січня 2025 року становить 8000,00 гривень.

Відповідно мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 8000,00 грн, тому сума, яка підлягає до стягнення на користь позивачки, складає 644800,00 грн, виходячи із наступного розрахунку: (80 місяців х 8000,00 грн) + (8000,00 грн : 30 х 18 дні) = 640000,00 грн + 4800,00 грн = 644800,00 грн.

Cуд критично оцінює доводи представника прокуратури проте, що позивачка в процесі досудового розслідування шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному притягненню до кримінальної відповідальності та незаконному застосуванню запобіжного заходу, а отже, відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України не має права на відшкодування шкоди з огляну на таке.

Так, 21.12.2016 Стрийським ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості в ЄРДР за №0002648 за фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

У зв`язку зі смертю потерпілого 26.12.2016 діяння у кримінальному провадженні перекваліфіковано з ч. 1 ст. 121 на ч. 2 ст. 121 КК України.

27.12.2016 за погодженням із прокурором Стрийської місцевої прокуратури Ткачишин І.В. повідомлено ОСОБА_2 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Дійсно, в ході досудового розслідування кримінального провадження №0002648 від 21.12.2016 підозрювана ОСОБА_2 давала показання, відповідно до яких вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, визнавала. Зокрема, під час допиту 27.12.2016 з участю захисника підозрювана ОСОБА_2 зазначила, що свою вину у спричиненні ОСОБА_3 тілесних ушкоджень визнає і повідомила, що тілесні ушкодження ОСОБА_3 спричинила ненавмисно, так як тільки хотіла захистити життя та здоров`я собі та своїм близьким /а.с. 107-109/.

Разом з тим, заслуговує на увагу той факт, що вищевказані показання датовані ще 27.12.2016. В ході судового розгляду кримінального провадження позивачкою такі було заперечено та змінено.

Проте стороною обвинувачення такі заперечення до уваги не бралися. Так, 15.04.2021 (вже на момент заперечення винуватості) під час розгляду кримінального провадженні в суді прокурором у порядку ст. 338 КПК України змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в якому раніше обвинувачувалася ОСОБА_2 , з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

Крім цього, в даном випадку судом встановлено, що при ухваленні виправдувального вироку 21.12.2022 Стрийським міськрайонним судом Львівської області у справі № 456/624/17 постановлено окрему ухвалу, адресовану керівнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, керівнику Стрийської окружної прокуратури, керівнику ГУ НП у Львівській області, керівнику Львівської обласної прокуратури та керівнику Офісу Генерального прокурора, для вжиття відповідних заходів реагування щодо недопущення порушення вимог кримінального процесуального законодавства, усунення подібних порушень у майбутньому, а також про притягнення винних осіб до передбаченої законом відповідальності.

Вказаною окремою ухвалою судом установлено неналежну організацію органами досудового розслідування та органами прокуратури своєї роботи та їх несумлінне ставлення до виконання своїх обов`язків під час розслідування кримінального провадження №0002648, що потягло за собою невиправдану тяганину при розгляді справи в суді та суттєве порушення вимог кримінального процесуального законодавства і порушення прав та законних інтересів сторін. Суд зазначив, що ОСОБА_2 понад сім років перебувала в стані невизначеності щодо своєї долі, очікуючи справедливого та законного завершення розгляду кримінального провадження.

Відтак, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини даної справи, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя позивачки, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження з 27.12.2016 по 13.09.2023 (понад 80 місяців), вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, та дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити в сумі 644800,00 грн, що буде достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призвести до збагачення позивачки за рахунок держави.

При визначенні саме такого розміру відшкодування моральної шкоди суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує наведені вище висновки Верховного Суду, наведені норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також те, що 24.02.2022 відбулось повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на територію України і з цього часу в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено воєнний стан. Україна зазнає значних фінансових збитків у зв`язку з воєнними діями, відтак фінансування сектору безпеки і оборони на даний час має визначальне значення для держави Україна. Тому, з огляду на наведене, обов`язок держави відшкодувати громадянину моральну шкоду у невиправдано великому розмірі не може стояти вище від обов`язку держави у захисті незалежності та суверенітету, і ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування.

При цьому, суд частково погоджується з доводами представників відповідачів у тій частині, що визначений позивачкою ОСОБА_1 у позовній заяві розмір моральної шкоди є вочевидь завищеним і таким, що не узгоджується з вимогами розумності, виваженості і справедливості, а також з тим, що дійсно позивачкою не надано доказів щодо додаткових негативних наслідків під час притягнення до кримінальної відповідальності на підтвердження того, що розмір завданої їй моральної шкоди має значно перебільшувати розмір мінімально гарантованої компенсації.

У постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 346/5428/17 (провадження №61-8102св21), від 14 вересня 2022 року в справі № 415/1009/21 (провадження №61-18055св21), від 07 грудня 2022 року в справі № 461/9982/19 (провадження №61-4162св22) зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди в розмірі 644800,00 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на юридичну допомогу в розмірі 217000,00 грн, суд зазначає таке.

Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

Положеннями Кримінального процесуального кодексу України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

Таким чином, покликання відповідачів у відзиві та письмових поясненнях на ст. 137 ЦПК України є безпідставним, оскільки вказана норма не може бути застосована у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальній справі.

Частинами 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 501/85/22 зазначено, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

На підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в кримінальній справі, позивачка надала договір про надання правової допомоги від 26.12.2016 та додаток № 1 до договору від 26.12.2016, акт виконаних робіт від 20.12.2024, в якому наведено опис наданих адвокатом послуг та виконаних робіт із зазначенням часу, витраченого на їх виконання (надання), та документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги (квитанції) на загальну суму 217000,00 грн /а.с. 17-23/.

Суд не погоджується з доводами, викладеними у відзиві та письмових поясненнях відповідачів, про те, що надані позивачкою документи не можуть бути доказами понесення судових витрат у розгляді судами кримінального провадження, де адвокат Мазур В.В. представляв інтереси ОСОБА_1 як захисник.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року в справі № 468/655/18, виписані адвокатом квитанції про оплату позивачем юридичних послуг у кримінальному провадженні відповідно до укладеного між ними договору, яке в подальшому було закрито з реабілітуючих підстав, є достатніми в розумінні пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для вирішення питання про відшкодування сплачених сум за статтею 1176 ЦК України.

Суд погоджується з доводами прокуратури щодо належності документа, який підтверджує сплату заявленого розміру витрат, виключно щодо часу їх здійснення (одноразово після закінчення розгляду), що відповідно викликає сумнів у їх розмірі, однак не факті понесення таких відповідно.

Разом з тим, закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвоката, як і відсутнє будь-яке інше правове визначення порядку здійснення розрахунків адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність зі своїм клієнтом у готівковій формі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Проте, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, суд дійшов переконання, що заявлені позивачкою до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та неспівмірними із обсягом наданих адвокатом послуг позивачці, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), та вважає, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа на стороні відповідачів Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, слід задовольнити частково з урахуванням встановлених судом обставин.

Щодо судових витрат.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Враховуючи наведене, оскільки позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, а відповідачами є органи державної влади, позов до яких задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 10, 12, 76-81, 89, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ; паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 29.03.2023; РНОКПП НОМЕР_2 ) відшкодування моральної шкоди в розмірі 644800,00 грн (шістсот сорок чотири тисячі вісімсот грн 00 коп.) та витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду кримінального провадження № 0002648 від 21.12.2016 в розмірі 50000,00 грн (п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.)

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18 серпня 2025 року.

Суддя Л.В.Гула