РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/8091/23

Провадження №22-ц/4815/648/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивачі: Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Рівбуд", ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Грабовського В.А. та "Житлово-будівельного кооперативу "Рівбуд" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2025 року, ухвалене в складі судді Левчука О., повний текст рішення складено 06.03.2025 року, у справі № 569/8091/23

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Рівбуд" та ОСОБА_1 звернулися з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Позов обґрунтований тим, що 18 серпня 2014 року між ОК «ЖБК «Рівбуд» (Кооператив) та ОСОБА_1 укладено договір про пайову участь у будівництві, за умовами якого Кооператив передає у власність ОСОБА_1 майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 24 вересня 2015 року між ОК «ЖБК «Рівбуд» (Кооператив) та ОСОБА_1 підписано акт приймання-передачі квартири відповідно до якого Кооператив передав, а ОСОБА_1 прийняла однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Проте, в серпні 2022 року виявилося, що 15.04.2015 між ОК «ЖБК «Рівбуд» та ОСОБА_2 було укладено договір про пайову участь у будівництві на квартиру АДРЕСА_3 . За своєю суттю даний договір є договором купівлі-продажу майнових прав. Позивачі вважають, що вказаний договір є недійсним, оскільки ОК «ЖБК «Рівбуд» будь-якого Договору із ОСОБА_2 ніколи не укладав, не підписував і не скріплював печаткою. Також ОСОБА_2 ніколи не подавала заяви про прийняття її в асоційовані члени ОК «ЖБК «Рівбуд», і відносно неї не приймалося рішення про прийняття її в асоційовані члени кооперативу.

Просили суд визнати недійсним з моменту його укладення Договір про пайову участь у будівництві, укладений 15.04.2015 року між Обслуговуючим кооперативом «Житлово- будівельний кооператив «Рівбуд» та ОСОБА_2 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2025 року у задоволенні позову Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Рівбуд", ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати, та постановити нове про задоволення позову.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції незважаючи на твердження позивача про не вчинення ним дій щодо укладення (підписання) договору від 15.04.2015, незважаючи на невиконання відповідачем покладеного на нього судом зобов`язання надати письмовий доказ - оригінал вказаного договору, внаслідок чого не було проведено експертизу, та не зважаючи на відсутність у матеріалах справи оригіналу оспорюваного правочину, безпідставно не врахував надані позивачем докази та процесуальну поведінку сторін, зробив помилковий висновок проте, що позивачі не довели факту не укладення та не підписання ОК «ЖБК «Рівбуд» договору про пайову участь у будівництві.

Вказують, що суд не в повній мірі з`ясовані обставини справи, не надано належної оцінки всім доказам в їх сукупності, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явилися. До початку судового засідання відповідач подала заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату, оскільки вона не отримувала судову повістку за фактичним місцем проживання. Клопотання не підлягає задоволенню, оскільки 17 червня 2025 року ОСОБА_2 отримала телефонограму та повідомила, що про день розгляду справи їй відомо через "Дію". Крім того, 23 червня 2025 року судом здійснено оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Встановлено, що 18 серпня 2014 року між ОК «ЖБК «Рівбуд» та ОСОБА_1 укладено договір про пайову участь у будівництві, за умовами якого Кооператив передає у власність ОСОБА_1 майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

15 квітня 2015 року між ОСОБА_2 , як Пайовиком, і ОК "ЖБК "Рівбуд", як Кооперативом укладено договір про пайову участь у будівництві, за умовами якого Кооператив зобов`язався передати у власність Пайовику майнові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

24 вересня 2015 року між ОК «ЖБК «Рівбуд» (Кооператив) та ОСОБА_1 підписано акт приймання-передачі вказаної квартири.

Також, 22 липня 2022 року між ОК "ЖБК "Рівбуд" та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі квартири, відповідно до якого перша сторона передала, а друга сторона прийняла однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 .

При цьому, 09 серпня 2022 року, ОСОБА_2 ОК "ЖБК "Рівбуд" була видана довідка про те, що вона являється асоційованим членом Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Рівбуд" та сплатила пайовий внесок відповідно до Договору про пайову участь у будівництві від 15.04.2015 року за однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 в повному обсязі в сумі 172 800 грн.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 09.08.2022 державним реєстратором Виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левандовською А.В. проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 43,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060 згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер - 64443520 від 10.08.2022.

Наказом Міністерства юстиції України №1788/5 від 11.05.2023 року скасовано рішення від 10.08.2022 №64443520, від 12.08.2022 №6447903, від 19.08.2022 №64544891, прийняті державним реєстратором Виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левандовською А.В., які стосуються набуття права власності на спірне нерухоме майно відповідачем та іншими особами (а.с.111-124).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 16.05.2023 державним реєстратором департаменту цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Рівненської області Салійчук І.М. проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на квартиру загальною площею 39,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060 згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67696842 від 22.05.2023 року.

Позивач ОК "ЖБК "Рівбуд" заперечував факт підписання ним оспорюваного договору про пайову участь у будівництві й клопотав перед судом про призначення почеркознавчої експертизи та витребування оригіналу договору у відповідача .

Ухвалою суду від 08.02.2024 заяву представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у ОСОБА_3 оригінали документів зокрема, Договору про пайову участь у будівництві, укладеного 15.04.2015 року між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Рівбуд» та ОСОБА_2 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2024 року за клопотанням позивачів по справі призначено судову почеркознавчу та технічну експертизу. У зв`язку із відсутністю оригіналу Договору від 15.04.2015 року (ненадання оригіналу документа відповідачем) експертиза не проведена.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач ОК "ЖБК "Рівбуд"у своєму позові зазначав , що договору про пайову участь з відповідачем не укладав та не підписував, а відтак на підставі статей 203, 215 ЦК України просив суд визнати недійсними цей договір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама собою на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), зробила такі правові висновки:

Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна з чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)), без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, зокрема за неукладеним правочином».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Верховний Суд неодноразово вказував, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

З аналізу зазначених норм права у їх взаємозв`язку із встановленими обставинами, пред`явлений у цій справі позов про визнання недійсним договору про пайову участь у будівництві від 15.04.2015 року не може бути задоволений, оскільки спірний договір є неукладеним, а тому у задоволенні цієї вимоги належить відмовити саме з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту, оскільки неукладений правочин неможливо визнати недійсним.

Аналіз щодо неукладеності оспорюваного договору має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення у разі звернення до суду з віндикаційним позовом.

Крім того, убачається, що, оскаржуючи договір про пайову участь, позивачі не вказують, яким чином їх права будуть захищені при визнанні договору недійсним.

Наслідками недійсності договору є реституція, тобто повернення сторін до попереднього стану, однак право власності на предмет оскаржуваного договору фактично належить ОСОБА_1 , тобто визнання недійсним договору, укладеного між ОК "ЖБК "Рівбуд" та ОСОБА_2 , не матиме наслідком повернення майна у власність ОК "ЖБК "Рівбуд", оскільки воно на час розгляду справи судом першої інстанції не є власником зазначеного майна.

Аргументи заявників про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення статті 109 ЦПК України, колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки відповідач, ухилився від проведення експертизи, яка була призначена ухвалою суду, адже витребувані судом документи, а саме оригінал договору, не був наданий суду у визначений судом строк, що унеможливило проведення судової-почеркознавчої експертизи.

Отже, суд в цій частині допустив порушення норм процесуального права, однак з цих підстав не можуть бути скасоване судове рішення, з огляду на обрання позивачами неналежного способу захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Питання про призначення судової почеркознавчої експертизи задля підтвердження чи спростування факту неукладеності оспорюваного договору має розглядатися судом, який вирішуватиме позов, що відповідатиме належному та ефективному способу захисту порушених прав позивача.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не бачить необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Грабовського В.А. та "Житлово-будівельного кооперативу "Рівбуд" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 лютого 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28.08.2025 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.