ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/3432/23

провадження № 22-ц/4809/1021/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приютівська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Бугайченко Тетяни Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , таПриютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2025 року у складі судді Молонової Ю. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області та просив:

-визнати факт нездійснення у розумні строки Приютівською селищною радою Олександрійського району Кіровоградської області облаштування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 під потреби особи з інвалідністю, ОСОБА_1 , незаконним;

-стягнути з Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на свою користь моральну шкоду в розмірі 200 000 грн;

-зобов`язати Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області у найкоротші та розумні строки облаштувати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , під потреби особи з інвалідністю, ОСОБА_1 , для поліпшення житлових і матеріально-побутових умов проживання, зокрема: встановити пандус з поручнями; відновити роботу системи опалення та водопостачання; облаштувати тамбур та сан. вузол. у відповідності до Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю.

Позовна заява мотивована тим, що позивач являється особою з інвалідністю І групи безтерміново, з дитинства, має ураженням опорно-рухливого апарату та йому було встановлено діагноз - розумова відсталість у ступені глубокої дебільності. У зв`язку із наявними захворюваннями він не може самостійно пересуватись без ходунків, має обмеження у спілкуванні, потребує постійного стороннього догляду. Йому постійно потрібні ліки, памперси, засоби гігієни, які він вимушений купувати за мінімальну пенсію.

Позивач та ОСОБА_2 , яка здійснює за ним догляд, зареєстровані та проживали до квітня 2018 року у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але у 2018 році вони були вимушені змінити місце проживання та переселитись до будинку АДРЕСА_2 цього ж населеного пункту, через відсутність у будинку АДРЕСА_1 належних умов для проживання особи з інвалідністю.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 опинились у складних життєвих умовах, вони почали звертатись до органів місцевого самоврядування із заявами про допомогу щодо облаштування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , під потреби особи з інвалідністю.

Однак, на звернення позивача до будинку лише підведено водопостачання (у самому будинку води немає), зроблено окремий вхід до будинку, встановлено вхідні двері та збудовано тимчасовий ганок для користування будівельниками.

Для позивача ганок небезпечний та незручний, адже поручні та сходинки на ньому хитаються, а площа ганку дуже мала. У будинку проживати неможливо, адже у ньому відсутнє опалення та водопостачання, житлові кімнати потребують ремонту.

У зв`язку із тим, що позивач відноситься до маломобільних груп населення та пересувається лише на інвалідному візку, а в межах подвір`я на ходунках, через відсутність пандусу, потрапити до будинку він взагалі не має жодної можливості.

Через свою неспроможність допомогти, представники відповідача постійно пропонують позивачу влаштуватись до спеціалізованого психоневрологічного будинку-інтернату, посилаючись на те, що саме для інвалідів з психічними захворюваннями не передбачено коштів на покращення житлово-побутових умов, чим порушують його права на вільний вибір місця проживання, достатній рівень життя у безпечному та облаштованому середовищі.

Звичайним для позивача способом життя є, наскільки це можливо, самостійне планування свого майбутнього, де він переважно сам вирішує: тривалість сну та відпочинку; читання, перегляд фільмів, програм, газет, тощо; спілкування і комунікація там, та з тими людьми, до яких він звик і які звикли до нього.

Враховуючи те, що відповідач в особі своїх посадових осіб, у значній мірі сприяв поглибленню кризової ситуації в житті позивача своїми рішеннями, інформацією, бездіяльністю, поведінкою під час перевірок «належного» догляду, вважає, останній вважав, що селищна рада навмисно створювала економічний, психологічний та фізичний тиск з тим, щоб виключити його із громади шляхом переселення до будинку-інтернату.

Вазані дії посадових осіб відповідача принижують позивача та завдають йому моральних страждань, а тому останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності органу місцевого самоврядування незаконною, зобов`язання вчинити дії щодо облаштування помешкання з урахуванням потреб особи з інвалідністю та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконною бездіяльність Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області щодо вчинення дій з облаштування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , під потреби особи з інвалідністю ОСОБА_1 .

Зобов`язано Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області в розумні строки вчинити дії з облаштування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , під потреби особи з інвалідністю ОСОБА_1 , а саме: встановити пандус з поручнями, відновити роботу системи опалення та водопостачання, облаштувати санвузол у відповідності до Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю.

Стягнуто з Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Стягнуто з Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області в дохід держави судовий збір в сумі 2 247 грн 20 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що обов`язок органу місцевого самоврядування щодо обладнання будинку позивача під потреби особи з інвалідністю виконаний не був, що свідчить про допущення відповідачами протиправної бездіяльності по відношенню до позивача.

Оскільки, матеріалами справи не підтверджується, що Приютівська селищна рада вчинила будь-які дії щодо облаштування житлового будинку позивача під потреби особи з інвалідністю, а саме: встановлення пандусу з поручнями, відновлення системи опалення та водопостачання, облаштування санвузла у відповідності до Державних будівельних норм для осіб з інвалідністю, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання бездіяльності органу місцевого самоврядування незаконною та зобов`язання відповідача облаштувати житлове приміщення позивача з урахування потреб для людей з інвалідностями підлягають задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань, завданих неправомірними діями відповідача, їх тривалості, наслідків та інших негативних впливів, з урахуванням обставин справи, моральна шкода у розмірі 10 000 грн відповідатиме вимогам розумності та справедливості, оскільки позивач має право на безпечні та якісні умови життя, що передбачені Конституцією України та Конвенцією про права осіб з інвалідністю.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі адвокат Бугайченко Т. А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 просить змінити рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26.03.2025 в частині розміру відшкодування моральної шкоди, збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню із Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 з 10 000 грн до 200 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Позивач вважає, що вимогам розумності і справедливості відшкодування моральної шкоди, завданої Приютівською селищною радою Олександрійського району, Кіровоградської області, та глибині пережитих ним моральних страждань, відшкодування у розмірі 10 000 грн, не відповідає.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, яка окрім хронічних захворювань, пережила інсульт, який був спровокований безкінечними перевірками представників відповідача, замість реальних дій націлених на допомогу.

В апеляційній скарзі Приютівська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області просить рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не застосував норми, що підлягають застосуванню, допустив суттєві порушення норм процесуального права, не повно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи, визнав встановленими обставини, непідтверджені доказами.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам сторони відповідача про те, що даний спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взяв до уваги той факт, що певні послуги позивачу, як особі з інвалідністю надає Комунальна установа «Центр надання соціальних послуг Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області», яка має окремий юридичний статус.

Відповідач, в свою чергу, надає послуги ОСОБА_1 в межах бюджету громади та згідно програм, затверджених радою на поточний рік, що унеможливлює задоволення заявлених потреб позивача.

Крім того, в рішенні суду першої інстанції відсутні посилання нак практику судів загальної юрисдикції з аналогічними підставами та предметами спору.

Відзиви на апеляційні скарги

Від адвоката Бугайченко Т. А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу адвоката Бугайченко Т. А., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , від Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області не надходило, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 адвокат Бугайченко Т. А. та Шпак Л. М. підтримали доводи апеляційної скарги позивача та заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача, представник Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області адвокат Деркаченко Ю. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача та підтримав доводи апеляційної скарги відповідача.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині покладання обов`язку на Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, є дитиною війни, йому встановлено першу Б групу інвалідності, потребує постійного стороннього догляду.

Щодо позивача складено індивідуальну програму реабілітації інваліда № 790, якою передбачено обмеження та потреби.

За адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 проживає без реєстрації в АДРЕСА_3 .

Позивач звертався до Приютівської селищної ради із проханням провести перевірку його соціально-побутових умов проживання, видати довідку про склад сім`ї та припинити тиск щодо згоди на влаштування до психоневрологічного будинку.

Рішенням Приютівської селищної ради № 1 від 26.02.2021, враховуючи те, що ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , яка офіційно здійснює за ним догляд, не в змозі самостійно вирішити питання щодо водопостачання та водовідведення, облаштування пандусу, відновлення системи опалення, рекомендовано Приютівській селищній раді вжити заходів щодо надання матеріальної або натуральної допомоги, шляхом залучення благодійників, за умови продовження громадянкою ОСОБА_2 догляду за ОСОБА_1 , інвалідом ІІ групи, внаслідок психічного захворювання, та за умови проживання їх за місцем реєстрації.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про про визнання бездіяльності органу місцевого самоврядування незаконною та зобов`язання вчинити певні дії

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За статтею 46 Основного Закону громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Стаття 1 цього Закону передбачає, що особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 6 ст. 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють забезпеченню прав осіб з інвалідністю щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Згідно зі ст. 8 вказаного Закону, державне управління з питань забезпечення прав осіб з інвалідністю та їх соціальної захищеності здійснюється в межах повноважень центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування за участю громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у межах своїх повноважень здійснюють розроблення та координацію довгострокових і короткострокових програм з реалізації державної політики щодо осіб з інвалідністю та контролюють їх виконання, сприяють розвитку міжнародного співробітництва з питань, що стосуються осіб з інвалідністю.

Центральні органи виконавчої влади у межах своїх повноважень з урахуванням думки громадських об`єднань осіб з інвалідністю можуть звертатися до Кабінету Міністрів України з пропозиціями щодо вдосконалення законодавства з проблем інвалідності, сприяють розвитку співробітництва державних і громадських об`єднань з іноземними країнами з питань соціальної захищеності осіб з інвалідністю.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" фінансове забезпечення заходів щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, в тому числі Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, місцевих бюджетів, а також органами місцевого самоврядування за місцевими програмами соціального захисту окремих категорій населення за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Положення про Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної соціальної політики, з урахуванням пропозицій всеукраїнських громадських об`єднань осіб з інвалідністю.

Відповідно до ст. 11 вказаного Закону бюджет Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю формується за рахунок коштів державного бюджету, благодійних внесків, добровільних пожертвувань та інших надходжень.

Органи місцевого самоврядування мають право утворювати цільові фонди соціальної допомоги особам з інвалідністю, які є складовою спеціального фонду відповідного місцевого бюджету. Порядок і умови витрачання коштів цих фондів визначаються органами місцевого самоврядування з урахуванням пропозицій громадських об`єднань осіб з інвалідністю.

Статтею 29 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що особи з інвалідністю та сім`ї, в яких є діти з інвалідністю, мають переважне право на поліпшення житлових умов в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Згідно зі ст. 30 вищезазначеного Закону України житло (жиле приміщення), займане особами з інвалідністю або сім`ями, у складі яких вони є, під`їзди, сходові площадки будинків, в яких мешкають особи з інвалідністю, мають відповідати вимогам щодо безперешкодного доступу та бути пристосованими до потреб таких осіб, а також обладнане телефонним зв`язком.

Обладнання зазначених жилих приміщень здійснюється органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, у віданні яких знаходиться житловий фонд.

У разі невідповідності житла (жилих приміщень), в якому проживає особа з інвалідністю, вимогам щодо безперешкодного доступу осіб з інвалідністю і неможливості його пристосування до потреб таких осіб за їх заявою або заявою їх законних представників проводиться заміна такого житла (жилих приміщень) у порядку, передбаченому Житловим кодексом Української РСР.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» з метою забезпечення громадян різними видами психіатричної допомоги та соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, зокрема, поліпшують житлові умови осіб, які страждають на психічні розлади, в установленому законодавством порядку; забезпечують виконання загальнодержавних та інших програм у сфері надання психіатричної допомоги та соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади; забезпечують відповідно до закону надання соціальних послуг особам, які страждають на психічні розлади, здійснюють відповідно до законів інші заходи щодо соціального та правового захисту осіб, які страждають на психічні розлади.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, є дитиною війни (том 1 а. с. 205-206).

Згідно з копією довідки до огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 577012 ОСОБА_1 встановлено першу Б групу інвалідності з 17.09.2021, інвалід з дитинства, безтерміново (том 1 а. с. 208).

Відповідно до копії висновку лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 1779 від 12.11.2012 ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду (том 1 а. с. 214).

ОСОБА_1 15.05.2023 звертався до Приютівської селищної ради із проханням провести перевірку його соціально-побутових умов проживання, видати довідку про склад сім`ї та припинити тиск щодо згоди на влаштування до психоневрологічного будинку, що підтверджується копією відповідної заяви (том1 а. с. 224-225).

Згідно з копією Акту обстеження умов проживання від 25.02.2020, Олександрійською райдержадміністрацією проведено обстеження за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначено заходи, які необхідно здійснити, а саме: встановити пандус облаштований поручнями, відновити систему опалення, необхідно облаштувати тамбур (том 1 а. с. 228).

Відповідно до копії Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 27.09.2021, складеного Виконавчим комітетом Приютівської селищної ради, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , потребує ремонту під особу з інвалідністю облаштування пандусу, відновлення системи опалення, підведення до помешкання та заведення в нього водопостачання, облаштування санвузла (том 1 а. с. 229).

Копією Акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 від 05.10.2021 № 145, складеного Виконавчим комітетом Приютівської селищної ради, визначено потреби сім`ї ОСОБА_1 (том 1 а. с. 230).

Згідно з Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 без дати, складеного Виконавчим комітетом Приютівської селищної ради, визначено потреби сім`ї ОСОБА_1 (т.1 а.с.231).

Відповідно до копії Акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 від 11.03.2019 № 120, складеного Виконавчим комітетом Приютівської селищної ради, визначено потреби сім`ї ОСОБА_1 (том 1 а. с. 232-233).

Згідно копії листа вих. № 1196-02-09 від 10.12.2020, ОСОБА_2 повідомлено, що Новоселівська сільська рада, здійснює функції, як суб`єкт господарювання та продовжує виконувати бюджет, який прийнятий Новоселівською сільською радою, як орган місцевого самоврядування, на 2020 рік. В прийнятому бюджеті Новоселівської сільської ради не передбачені кошти на поліпшення житлово-побутових умов (том 1 а. с. 234).

Листом Приютівської селищної ради вих. № 1219-02-09 від 16.12.2020, ОСОБА_2 повідомлено, що програмою не передбачено можливість виділення коштів на забезпечення питною водою та твердим паливом громадян. Також, в прийнятому бюджеті Новоселівської сільської ради на 2020 рік не передбачені кошти на поліпшення житлово-побутових умов (том 1 а. с. 235).

Листом Приютівської селищної ради вих. № 16-02-09 від 05.01.2021, ОСОБА_2 повідомлено, що рішенням від 24.12.2020 затверджено програму з надання одноразової матеріальної допомоги незахищеним категоріям населення, які зареєстровані та проживають на території Приютівської селищної ради на 2021 рік. Враховуючи вищевикладене, Приютівська селищна рада не має визначених чинним законодавством України підстав та можливостей для задоволення порушеного у зверненні запиту про допомогу (том 1 а. с. 238-239).

Відповідно до копії листа Приютівської селищної ради від 04.01.2021 № 09-02-09, ОСОБА_6 повідомлено, що програми селищної ради не передбачено коштів для надання одноразової матеріальної допомоги на вирішення житлово-побутових проблем (здійснення ремонтних робіт у помешканні і т.п.) осіб з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного захворювання, проте вони мають право звернутись до селищної ради із заявою щодо отримання одноразової матеріальної допомоги на лікування (том 1 а. с. 250).

Рішенням Приютівської селищної ради № 1 від 26.02.2021, враховуючи те, що ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 , яка офіційно здійснює за ним догляд, не в змозі самостійно вирішити питання щодо водопостачання та водовідведення, облаштування пандусу, відновлення системи опалення, рекомендовано Приютівській селищній раді вжити заходів щодо надання матеріальної або натуральної допомоги, шляхом залучення благодійників, за умови продовження громадянкою ОСОБА_2 догляду за ОСОБА_1 , інвалідом ІІ групи, внаслідок психічного захворювання, та за умови проживання їх за місцем реєстрації (том 2 а. с. 7).

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 89 від 13.07.2023 встановлено необхідність надання матеріальної допомоги позивачу на проживання та покращення житлових умов (том 2 а. с. 126).

Відповідно до копії акту обстеження соціально-побутових умов від 07.10.2023 необхідно забезпечити будинок, в якому проживає позивач, водою та надати допомогу у вирішенні соціально-побутових потреб (том 2 а. с. 127-128).

Листом Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг Приютівської селищної ради» від 21.12.2023 № 349/01 голові Приютівської селищної ради повідомлено, що, ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділенні організації надання адресної натуральної та грошової допомоги як інвалід з дитинства 1 Б групи та користується соціальними послугами, а саме: перукарські, ремонт одягу (дрібний), косіння трави для будинку, косіння трави біля паркану, рубання/розпилювання дров, транспортні послуги (соціальне таксі), надання гуманітарної допомоги (одягу, взуття та інших предметів першої необхідності) (за потреби). Також повідомлено, що ОСОБА_1 фактично проживає та отримує соціальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 та 30.11.2023 під час запланованого виїзду перукаря ОСОБА_1 знаходився за вказаною адресою в кімнаті без світла (том 2 а. с. 156-157).

Аналіз норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що особа з інвалідністю нарівні з іншими громадянами має право на реалізацію своїх прав як громадянина та члена суспільства шляхом реалізації соціально-культурних прав, а і на створення відповідних умов для реалізації таких прав.

В даному випадку такими умовами для ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю, є наявність в будинку санвузла, водопроводу та теплопостачання, а також пандусу, який надасть йому можливість, на скільки це можливо, вільно (з урахуванням інвалідного візка чи ходунків) виходити за межі будинку.

Матеріалами справи підтверджується, що побутові умови житла, в якому проживає позивач, потребують покращення і ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача із відповідними заявами, однак, матеріали справи, не містять доказів, того, що обладнання будинку позивача під потреби особи з інвалідністю було проведено, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності по відношенню до позивача.

Враховуючи те, що матеріалами справи не підтверджується, що Приютівська селищна рада вчинила будь-які дії щодо облаштування житлового будинку позивача під потреби особи з інвалідністю, суд першої інстанції зобов`язав відповідача облаштувати житлове приміщення позивача з урахування потреб для людей з інвалідністю.

Разом з тим, відповідно до пп. 1, 2 п. а) ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема встановлення за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення ; вирішення відповідно до законодавства питань про подання допомоги особам з інвалідністю, ветеранам війни та праці, сім`ям загиблих (померлих або визнаних такими, що пропали безвісти) військовослужбовців, а також військовослужбовців, звільнених у запас (крім військовослужбовців строкової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу) або відставку, особам з інвалідністю з дитинства, багатодітним сім`ям у будівництві індивідуальних жилих будинків, проведенні капітального ремонту житла, у придбанні будівельних матеріалів; відведення зазначеним особам у першочерговому порядку земельних ділянок для індивідуального будівництва, садівництва та городництва.

Аналіз викладеного свідчить про те, що законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не зобов`язує орган місцевого самоврядування безпосередньо облаштовувати житлове приміщення з урахування потреб для людей з інвалідностю, а покладає на відповідний орган обов`язок щодо вирішення питання про надання відповідним особам допомоги щодо покращення побутових умов за потреби, що не було враховано судом першої інстанції.

За такх обставин, суд вважає, що Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області необхідно було зобов`язати вирішити відповідно до законодавства питання про надання ОСОБА_1 допомоги у встановленні пандусу з поручнями, відновленні роботи системи ополення та водопостачання, облаштуванні санвузлу у відповідності до Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю, а не зобов`язувати безпосередньо облаштовувавти житлове приміщення.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що даний спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, з огляду на те, що зі змісту спору та заявлених позивачем вимог виходить, що спір має вирішуватись за правилами ЦПК України, що узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 638/968/18.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги відповідача про те, що певні послуги позивачу, як особі з інвалідністю надає Комунальна установа «Центр надання соціальних послуг Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області», яка має окремий юридичний статус, оскільки відповідачем на підтвердження вказаних доводів не надано належних та допустимих доказів.

Не надано суду належних та допустимих доказів, що селищна рада перерахувала Комунальній установі «Центр надання соціальних послуг Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області» кошти на облаштування житла ОСОБА_1 , а установа не виконала своїх зоболв`язань.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що селищна рада надає послуги ОСОБА_1 в межах бюджету громади та згідно програм, затверджених радою на поточний рік, що унеможливлює задоволення заявлених потреб позивача, є недоведеними, оскільки, матеріали справи не містять відповідних програм, які б підтверджували вказані доводи.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий, кредитор) має право вимагати компенсації завданої моральної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана компенсувати завдану моральну шкоду.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до частини четвертої статті13, частини першої статті55, пункту 9 частини другої статті129, частини першої статті129-1 Конституції Українидержава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства; суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання.

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченогостаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Згідно зістаттею 56 Конституції Україникожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зістаттею 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставіЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тим самим, правовою підставою цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

Наведений правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постановаї від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а та від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17.

Зважаючи на ці обставини, суд дійшов висновку про те, що негативні емоції позивача з протиправною бездіяльністю відповідача щодо облаштування будинку під потреби особи з інвалідністю перебувають у причинно-наслідковому зв`язку, а відтак завдали йому моральної шкоди, оскільки позивач був змушений докладати додаткових зусиль для організації власного життя та побуту.

Позивач був вимушений неодноразово звертатися до селищної ради, проте отримував лише відписки та пропозиції влаштуватися до інтернату, що призводило до його емоційних страждань у зв`язку з дискримінацією за соціальним статусом.

Також, за для захисту своїх прав позивач був вимушений звертатися за допомогою правозахисників, оскаржувати незаконні дії відповідача в суді, що також завдало йому додаткових фізичних та моральних страждань.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у житті, зусиль, вжитих для відновлення порушених прав, та з дотриманням принципу розумності, виваженості та справедливості, з огляду на істотність змін у звичайному житті позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, та відповідно, визначив розмір компенсації моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача накористь ОСОБА_1 , який є не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача, і не приводить до його безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, яка окрім хронічних захворювань, пережила інсульт, який був спровокований безкінечними перевірками представників відповідача, замість реальних дій націлених на допомогу, не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що судом першої інстанції було надано обґрунтовану оцінку всім доводам та доказам позивача, на основі якої зроблено правильний висновок про наявність підстав моральної шкоди у розмірі, який відповідає вимогам розумності та справедливості.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права згідно пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення./

За таких обставин рішення рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2025 року підлягає зміні в частині покладання обов`язку на Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області та зобов`язанні Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області вирішити відповідно до законодавства питання про надання ОСОБА_1 допомоги у встановленні пандусу з поручнями, відновленні роботи системи ополення та водопостачання, облаштуванні санвузлу у відповідності до Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині покладання обов`язку на Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бугайченко Тетяни Анатоліївни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приютівської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області, задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2025 року змінити в частині покладання обов`язку на Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області.

Зобов`язати Приютівську селищну раду Олександрійського району Кіровоградської області вирішити відповідно до законодавства питання про надання ОСОБА_1 допомоги у встановленні пандусу з поручнями, відновленні роботи системи ополення та водопостачання, облаштуванні санвузлу у відповідності до Державних будівельних норм України для осіб з інвалідністю.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28.08.2025.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко