Суддя Бугера О. В.
Справа № 644/1361/25
Провадження № 2/644/2068/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року Індустріальний районний суд м.Харкова в складі:

головуючого судді Бугери О.В.,

За участю секретаря судового засідання Радченко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання №1 Індустріального районного суду м.Харкова цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

УСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за двома кредитними договорам, а саме за кредитним договором № 100447815 від 07.01.2022 року в розмірі 26343,75 грн., яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 9700,00 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 15643,75 грн., суми заборгованості за комісією в розмірі 1000,00 грн., кредитним договором № 195765 від 02.01.2022 року в розмірі 6135,00 грн., яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 3000 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 3135 грн., а також просив стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 02.01.2022 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачкою по справі укладено кредитний договір № 195765.

08.01.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 08012024 у відповідності до умов якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Також, 07.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем по справі укладено договір позики № 100447815.

16.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 16072024 у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою своїх грошових зобов`язань за кредитними договорами, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 195765 від 02.01.2022 року в розмірі 6135,00 грн., яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 3000 грн.; суми заборгованості за відсотками розмірі 3135 грн. та за кредитним договором № 100447815 від 07.01.2022 року в розмірі 26343,75 грн., яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 9700,00 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 15643,75 грн., суми заборгованості за комісією в розмірі 1000,00 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.02.2025 відкрито провадження по вищевказаній справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником відповідачки, адвокатом Шовковим О.С., 20.03.2025 року подано відзив на позовну заяву у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія» Європейська агенція з повернення боргів» в повному обсязі.

В обґрунтування відзиву вказував, що з даних договорів не вбачається, що вони підписані електронно цифровим підписом ОСОБА_1 , відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Тобто, з матеріалів справи неможливо встановити того факту, що саме ОСОБА_1 були застосовані будь-яким способом ідентифікатори (коди підписання договору), зокрема, відсутні докази отримання відповідачем будь-яким чином цього одноразового ідентифікатора, відсутні докази реєстрації відповідача в інформаційнотелекомунікаційних системах кредиторів. Відсутні й докази щодо ідентифікації за номером телефону, який би належав позичальнику. Позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують підписання договорів про надання кредиту електронним цифровим підписом ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", ч. 1 ст. 205 ЦК України.

Також зазначав, що Позивач стверджуючи, що Відповідачеві було надано кредит, навіть не вказав у якому власне розмірі та яким чином (способом) і коли нібито його було надано. Немає жодного належного і достовірного підтвердження того, що ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Селфі кредит» якимось чином надавали Відповідачці кошти. Позивачем надано платіжне доручення №37758155 від 07.01.2022 р. в якості доказу надання Відповідачці ТОВ «Мілоан» кредиту у розмірі 10 000 грн. Однак, дане платіжне доручення не містять жодного підпису та печатки банку, не містить відмітки банку чи інших підстав вважати, що такий документ дійсно був проведений банком, та кошти перераховувались Відповідачці. Відзначав, що в даному платіжному дорученні у отримувача зазначений не номер розрахункового рахунку, а номер картки, причому не повністю, а з зірочками замість чисел. Зважаючи на відсутність розрахункового номера та неповний навіть номер картки, - дана операція не могла бути проведена банком жодним чином.

Зазначав, що розрахунок заборгованості наданий Позивачем не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Позивача). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 року № 6-16цс15. В матеріалах справи відсутня банківська виписка, яка б підтверджувала перерахування кредитних коштів Відповідачці, отже підстави для ствердження про надання їй коштів, - відсутні. Таким чином, Позивачем не надано жодного будь-якого належного та допустимого доказу на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та їх розміру у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві.

Щодо нарахування процентів зазначав, що відповідно до умов наданих Позивачем кредитних договорів, кредити нібито надані у розмірі 10000 грн. та 3000 грн., строки надання кредитів на 16 (п. 1.4 договору) та 30 (п. 1.4 договору) календарних днів, відсотки за користування по договору з ТОВ «Мілоан» 2000 грн. Разом з тим, в позовній заяві Позивач просить стягнути відсотки у дуже значному розмірі, який перевищує навіть вказане ним тіло кредиту. Зазначав, що нарахування відсотків після строку надання кредиту не повинно здійснюватись, та відповідно відсотки нараховані Позивачем не підлягають стягненню в будь-якому випадку.

Щодо переходу права грошової вимоги до Позивача зазначав, що Позивач посилається на укладення договорів факторингу як на підставу переходу до нього права грошової вимоги з Відповідача. Копії Факторингових договорів надані Позивачем не у повному об`ємі, отже невідомо встановити їх умови, можливо застереження щодо переходу права грошової вимоги, прав та обов`язків сторін, та таким чином за відсутності всіх умов договору і неможливості їх дослідження неможливо вважати доведеними твердження щодо виконання сторонами всіх його умов, безумовного переходу права грошової вимоги. Відповідно до п. 1.2 обох Договорів факторингу, перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в день підписання сторонами акту приймання-передачі Реєстру боржників згідно додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги Таким чином, для підтвердження переходу прав вимоги Позивачеві необхідно надати Акт приймання-передачі Реєстру боржників, укладений між ним та Клієнтами, і які є Додатком №2 до договору. Натомість, Позивачем надано акти прийому-передачі інформації згідно Реєстру боржників в електронному вигляді та витяги з реєстру боржників. В даному акті зокрема не зазначено що це Додаток №2 до договору факторингу. Тобто, Позивачем було підписано акт про передачу якоїсь певної інформації з реєстру боржників в електронному вигляді, але не сам Реєстр боржників. Даний акт не є додатком №2. А перехід права вимоги згідно умов договору відбувається саме після підписання акта приймання-передачі реєстру боржників, а не певної інформації з цього реєстру, та ще в електронному вигляді. У вказаних витягах зазначено, що їх сформував представник позивача,тоді як інші відомості, що підтверджують достовірність вказаного документу, наявність Відповідача у реєстрах, - відсутні. Обидва витяги є підписаними лише самим представником Позивача, підписи сторін договору факторингу відсутні, неможливо встановити чи їх підписували інші сторони, а так як договори факторингу надані не у повному обсязі, неможливо перевірити відповідність «витягів з реєстру боржників» умовам договору факторингу, зокрема Додатку до договору №2. Так як витяги є складеними одноособово Позивачем, та є вираженням його позиції, яка не підтверджує відповідність витягів самому Реєстру боржників (який як вбачається з матеріалів справи так і не був переданий). Таким чином, неможливо встановити чи передбачалось відступлення грошової вимоги до ОСОБА_1 за договорами факторингу, з огляду на відсутність копії реєстру боржників з підписами сторін, а відповідно відсутні докази і підстави для ствердження про відступлення права грошової вимоги відбулось.

Щодо нарахованої Позивачем комісії зазначав, що Позивач просить стягнути комісію, та за що конкретно повинна сплачувати дана комісія, не вказано. Великою Палатою Верховного Суду з даного приводу висловлена позиція. Так, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 згаданого Закону. Встановлення комісії за надання консультаційних та інформаційних послуг щодо споживчого кредиту є нікчемною умовою кредитного договору, оскільки не зрозуміло, які саме послуги надавались, як часто проводились консультаційні та інформаційні послуги з клієнтом, чи проводились вони за вимогою клієнта частіше одного разу на місяць (висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 та від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17); В наданих Позивачем документах не зазначено, за які конкретні розрахунково-касові дії має сплачуватися комісія. При цьому розмір сукупної вартості споживчого кредиту та плати комісії за обслуговування кредитної заборгованості не можна визнати справедливим та розумним, в тому числі в розумінні Закону України «Про споживче кредитування». В наданих позивачем доказах не передбачено, які саме послуги банку включаються в розрахунково-касове обслуговування позивача. Позивач не зазначив та не надав доказів узгодження з відповідачем переліку послуг, за які вона має сплачувати комісію, при укладенні кредитного договору.

Представником позивача Миколаєнко В.М., 21.03.2025 року подано відповідь на відзив, в якому зазанчала, що між сторонами укладено договір в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті Первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого Первісний кредитор надіслав позичальнику за допомогою засобів зв`язку, на зазначений ним номер телефону, одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду (одноразовий ідентифікатор - дані в електронній формі у вигляді алфавітноцифрової послідовності), який Відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору. лієнт здійснює оформлення кредиту шляхом заповнення Заявки на отримання кредиту на Сайті Товариства, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. Клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на вебсторінці (далі -«електронний підпис одноразовим ідентифікатором»). Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення договору в електронній формі, на погоджених умовах шляхом підписання Кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, Кредитний договір підписаний Відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, а тому укладання між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення на мобільний телефон, без здійснення входу на сайт Первісного кредитора за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Відповідачем та Первісним кредитором не були би укладені.

Відповідно до умов кредитного договору, кошти надано Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом при реєстрації на сайті первісного кредитора. Інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у Кредитодавця, у зв`язку з чим, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, в тому числі які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, оскільки такі документи є банківською таємницею, та відповідно до п.35 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», формуються, складаються та зберігаються в установі банку який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку. Згідно ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта є банківською таємницею. Тому, Позивач не має змоги надати суду виписку з особового рахунку, оскільки Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а позивач не є банком України, отже на нього дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються (Постанова Київського апеляційного суду по справі № 381/1311/23 від 25.06.2024)

Зазначала, що Відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що відповідні кошти не були зараховані на картковий рахунок Позичальника, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, Відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Також надані Позивачем докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження надання/перерахування коштів Позичальнику та обгрунтовання розміру заборгованості Відповідача за Кредитним договором, отже позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» є законними та обгрунтованими.

Також вказувала, що у відповідності до умов укладеного договору передбачено умови та строки нарахування відсотків. Отже, сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк, умови кредитування та нарахування відсотків в зв`язку з простроченням повернення кредитних коштів, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Заборгованість нараховано відповідно до умов Договору та додатків до нього. Відповідачем при підписанні Кредитного договору не було висловлено жодних заперечень або зауважень щодо умов та порядку нарахування відсотків, що свідчить про погодження ним всіх умов нарахування відсотків зазначених договорів. Також слід зазначити, що згідно Кредитного договору, підписаного Відповідачем, прямо зазначено, що Відповідач підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, які розміщені на сайті Кредитодавця, а також отримав від Кредитодавця до укладення цього Договору інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Представником відповідачки, адвокатом Шовковим О.С. 31.03.2025 року подано додаткові пояснення у справі, у яких вказував, що Позивачем надано відповідь на відзив, в якому він зазначив зокрема наступне: «Інформація про проведення успішних транзакцій зберігається безпосередньо у Кредитодавця, у зв`язку з чим, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, в тому числі які підтверджують факт перерахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, оскільки такі документи є банківською таємницею, та відповідно до п. 35 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», формуються, складаються та зберігаються в установі банку який видавав кредит, відповідно до чинного законодавства України відповідальною особою банку». Таким чином, Позивач підтвердив відсутність у нього належних та завірених належних чином документів, які б могли підтверджувати передачу коштів Відповідачці. Посилання Позивача на те, що документи у нього відсутні бо є банківською таємницею, - неспроможні, так як при укладанні договору факторингу йому мали бути передані всі належні докази, зокрема і оригінали документів. Крім того, процесуальне законодавство визначає спосіб та порядок отримання документів з обмеженим доступом. Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання. Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Сам факт підписання заяви про надання кредиту та кредитного договору (а Позивач жодним чином не довів та не надав докази його підписання Відповідачем) жодним чином не доводить що було виконано зобов`язання та надано кошти Відповідачеві. Дана обставина може бути підтверджена лише банківською випискою по рахунку

Представник позивача у судове засідання не з`явилась, просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні 06.05.25, 16.06.25, проти задоволення позову заперечував, підтримав доводи відзиву, додаткових пояснень, в подальшому подав суду заяву про завершення розгляду справи за відсутності сторони відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що 02.01.2022 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем по справі укладено кредитний договір № 195765.

08.01.2024 між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 08012024 у відповідності до умов якого ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ`передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 08.01.2024 до договору факторингу № 08012024 від 08.01.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 6135,00грн., яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 3000 грн.; суми заборгованості за відсотками розмірі 3135 грн.

Також, 07.01.2022 року між ТОВ «МІЛОАН» та відповідачем по справі укладено договір позики № 100447815.

16.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 16072024 у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «МІЛОАН» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 16.07.2024 до договору факторингу № 16072024 від 16.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 26343,75 грн., яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 9700,00 грн.; суми заборгованості за відсотками в розмірі 15643,75 грн., суми заборгованості за комісією в розмірі 1000,00 грн.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК Українипередбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно достатей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як передбачено ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (пеня, штрафи), порукою, гарантією, заставою, тощо, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові і відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом частини першої статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Крім того, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.

Окрім цього, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 ст. 3 вказаного Закону визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до п. 90 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» унікальний ідентифікатор - комбінація літер, цифр, символів або знаків, що надається користувачу надавачем платіжних послуг та дає змогу однозначно ідентифікувати користувача та/або його рахунок для цілей виконання платіжної операції.

Згідно з п. 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Таким ідентифікатором є код Х614, який підписано договір про надання споживчого кредиту № 195765 від 02.01.2022 року, таблиця обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит від 02.01.2022 року. А також, ідентифікатор F73318, який підписано договір про надання споживчого кредиту № 100447815 від 07.01.2022 року, графік платежів та паспорт споживчого кредиту.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивачем доведено факт укладення договорів № 195765 від 02.01.2022 року, № 10047815 від 07.01.2022 року між відповідачем та первісними кредиторами, а також факт відступлення права вимоги за вказаними договорами позивачу та наявність у нього права вимоги.

Окрім цього, суд зазанчає, що ухвалою від 06.05.2025 року за клопотання представника позивача витребувано інформацію у Акціонерному Товаристві «ПРИВАТБАНК», а саме: щодо наявності у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) карткового рахунку відкритого у банку за номером картки № НОМЕР_2 , та його номеру; про зарахування 02.01.2022 року на картковий рахунок відкритий за номером картки НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) грошових коштів в сумі 3000,00 грн, з наданням відповідної банківської виписки; про зарахування 07.01.2022 року на картковий рахунок відкритий за номером картки НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) грошових коштів в сумі 10000,00 грн, з наданням відповідної банківської виписки.

Згідно відповіді на запит від Акціонерного Товариства «ПРИВАТБАНК» від 22.05.2025 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 в Банку емітовано карту № НОМЕР_3 , на яку здійснено перекази коштів 02.01.2022 року в сумі 3000,00 грн., 07.01.2022 року в сумі 10000,00 грн.

Отже, відповідно до умов укладених кредитних договорів на рахунок відповідачки, який був зазанчений нею особисто при уклданні договорів було зараховано грошові кошти суми кредиту.

Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 195765 від 02.01.2022 року належним чином не виконує, в результаті чого у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 6135,00 грн. Розмір заборгованості підтверджується наданим розрахунком.

Також, Відповідачкою отримано кредитні кошти за договором №100447815 від 07.01.2022 року в розмірі 10000,00 грн., що підтверджується наданою банком відповіддю.

У той же час, суд зазначає, що позивачем надано графік платежів із визначенням чистої суми кредиту в розмірі 13000 грн, яка складається з 10000 гривень перерахованої суми кредиту, 2000 грн процентів за користування кредитом та 1000 грн комісії, в паспорті споживчого кредиту визначено строк кредитування 16 днів, і порядок пролонгації договору на стандартних та пільгових умовах, витяг з Реєстру боржників, який містить суму заборгованості по основній сумі боргу в розмірі 9700 гривень, відсотками 15643 гривні 75 копійок, відомість про щоденні нарахування та погашення, але окремого розрахунку заборгованості за даним кредитним договором суду не надавалось, суд не може вважати належними та беззаперечними доказами правильності нарахування відповідачу суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом, оскільки з змісту відомості не є зрозумілим, яку суму кредиту використовувала відповідачка, яка сума за кредитом була нею сплачено в якості погашення заборгованості, з яких сум виходив первісний кредитор розраховуючи відсотки за користування кредитом та за який період нараховано заборгованість. З урахуванням наведеного, суд вважає, що підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту, а в частині стягнення відстоків за даним договором вимоги позову задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 1000,00 грн за договором № 100447815 від 07.01.2022 року, суд приходить до наступного.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісія кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

В дослідженому судом договорі встановлено комісію за надання кредиту 1000 гривень, яка нарховується від суми кредиту одноразово, а у випадку продовження строку кредитування позичальник додатково сплачуює комісію за управління та обслуговування кредиту.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В даному випадку, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позичальником встановлюєтсья одноразова комісія. Тому вимоги позову про стягнення комісії задоволеню не підлягають.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги за цим кредитним договором підлягають частковому задоволенню у частині стягнення заборгованості за основним боргом в розмірі 9700,00 грн., а у частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 15643,75 грн. та стягнення комісії в розмірі 1000,00 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.1, п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 3028,00 гривні, за заявлені позовні вимоги на загальну суму 32478,75 гривень, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог на загальну суму 15835,00 гривень, тобто з урахуванням наведеного, з відповідачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1476,30 грн, пропорційно задоволеним вимогам (15835,00х3028/32478,75).

Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу.

16.07.2025 року представником відповідачки адвокатом Шовковим О.С. було подано заяву про долучення до справи доказів про надання правничої допомоги для подальшого здійснення розподялу судових витрат, зазначав, що адвокатом витрачено 5 годин 30 хвилин за даною справою, що включає в себе ознайомлення із матеріалами справи, підготування та подача заяв, додаткових пояснень по справі та участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, на загальну суму 8327 гривень (5 год. 30 хв. х 1514 грн), враховуючи визначену вартість послуг з надання правової допомоги п.4.1. Договору про надання професійної правничої допомоги №08-04/2024 від 08.04.2024 року в розмірі 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 1514 грн (3028х50%). Надав суду акт виконаних робіт.

Суд враховує, що правова допомога є предметом доказування та сторона, що заявляє про відповідні витрати повинна довести їх розмір, детальний опис виконаних робіт та проведений розрахунок. Також, суд враховує, що статус учасника справи сторона набуває в межах виключно судової справи після звернення до суду з позовом та відкриття провадження у справі, про що викладено правову позицію ВС у постанові №524/710/21 від 20.07.2022 року. Тобто, в даному випадку стороною відповідача надано Договір, Додаткову угоду, акт виконаних робіт, визначено порядок оплати гонорару після набрання рішення законної сили, представник відповідача подавав суду відзив, додаткові пояснення та приймав участь в судових засіданнях під час розгляду справи. Тобто, витрати на правничу допомогу відповідачкою були понесені.

Відповідно до ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України, 22.07.2025 року представником позивача було подано заперечення на клопотання про розподіл судових витрат. Представник позивача Омельянова Є.Ю. просила врахувати, що підстави для відшкодування витрат на правову допомогу відсутні. Враховуючи малозначність справи, її складність, термін виконання робіт щодо підготовки відзвиу, заперечень та додаткових пояснень протягом 5 годин 30 хвилин, значно завищено, тому вартість робіт н відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості. Посилалась на те, що саме з огляду на правові позиції Верховного суду з питання визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суду повинні бути надані договорі про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повьязаних із наданням правої допомоги (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, або інші банківські документи), які є підставобю для відшкодування цим витрат, а їх відсутність є підставоб для відмови в задоволення цих вимог. Просили врахувати практику Верховного суду, ЄСПЛ з питанням розщумності розмірі витрат на правову допомогу, та та що заявлені витрати не можуть становити надмірний тягар длля іншоїх сторони, що суперечить принцу розподялу таких витрат.

Суд вважає, що наведений розмір витрат на правничу допомогу може бути зменшений до 5000 гривень, враховуючи ціну позову, розмір задоволених позовних вимог, спрощений розгляд даного провадження, при цьому відповідні витрати можуть покриватись як наперед, так і на майбутнє.

При подачі позову позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 32478,75 гривень, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог на загальну суму 15835,00 гривень, тобто з урахуванням наведеного, на користь відповідачки з позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу пропорційно з урахуванням вимог, за якими було відмовлено, тобто із розрахунку (15835х5000/32478,75) в сумі 2437 гривень 75 копійок.

У зв`язку із наведеним, суд вважає, що відповідно до вимог ч.10 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2437 гривень 75 копійок за вирахуванням витрат на оплату судового збору в сумі 1476,30 грн (2437,75 1476,30), а саме 961 гривня 45 копійок.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 526, 536, 546, 612, 625, 629, 638, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 133, 137, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, , суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за Кредитним договором № 195765 від 02.01.2022 року, яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 3000 гривень, суми заборгованості за відсотками розмірі 3135 гривень, заборгованість за Кредитним договором № 100447815 від 07.01.2022 року, яка складається із: суми заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 9700 гривень, а всього в сумі 15835 (п`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять п`ять) гривень 00 копійок.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором № 100447815 від 07.01.2022 року за процентами в сумі 15643,75 гривень та комісією в сумі 1000 гривень, відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 961 (дев`ятсот шістдесят одну) гривню 45 копійок.

Повний текст рішення виготовлений та проголошений 22.08.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Головуючий: суддя О.В.Бугера