Єдиний унікальний номер судової справи: 488/555/25
Провадження № 22-ц/812/1499/25 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

25 серпня 2025 року м. Миколаїв справа 488/555/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Носіковим І.М.,

за участі: представника заявників Місяченко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2025 року, ухвалене у складі головуючої судді Селіщевої Л.І., за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, -

встановив:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи через свого представника - адвоката Місяченко О.А., звернулися із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа медичного висновку № 2 від 17 лютого 1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про народження, паспорт № НОМЕР_1 , виданий 13 грудня 2024 року, орган, що видав документ: 4812, РНОКПП: НОМЕР_2 .

Необхідність встановлення зазначеного факту зумовлена відмовою Пенсійного фонду у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через формальну невідповідність дати народження, на той час дитини (підлітка) ОСОБА_2 у медичному висновку № 2 від 17 лютого 1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , даті, зазначеній у свідоцтві про народження сина - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Передумовою допущення помилки в даті народження ОСОБА_2 у медичному висновку № 2 від 17 лютого 1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , став той факт, що заявниця ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , на момент оформлення зазначеного документа фактично здійснювала постійний догляд за сином, який потребував особливої уваги та медичного супроводу у зв`язку зі станом здоров`я (плоско-варусна деформація обох стоп, після операційного лікування, вроджена клишоногість із значним порушенням функції статики та ходьби, в 1997 році йому було надано статус дитина з інвалідністю), і не була безпосередньо присутня при заповненні документів у медичному закладі.

Водночас, за наявною інформацією, адміністративні процедури, зокрема подання даних для оформлення медичного висновку, виконувалися за участю інших членів родини, зокрема батьком дитини, який міг неточно повідомити дату народження або допустити описку, що й призвело до зазначення у медичному висновку неправильної дати народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , замість фактичної та документально підтвердженої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надалі заявник ОСОБА_2 реалізовував свої права та отримував всі документи, в тому числі паспорт, ідентифікаційний код, військові документи, документи щодо шлюбу, народження дитини, на підставі свідоцтва про народження, де зазначена дата ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також у довідках МСЕК, наданих у подальші роки, вже зазначалась ця дата народження, що свідчить про її фактичне визнання компетентними органами.

Наявна розбіжність у даті народження у вказаному медичному висновку не змінює факту, що документ був виданий саме на особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повинен вважатися належним документом, що підтверджує факт інвалідності дитини, за якою здійснювався догляд матір`ю - ОСОБА_1 .

Через неможливість вирішити дане питання в позасудовому порядку, заявники просили суд про задоволення заяви.

Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в письмових поясненнях зазначав, що відповідно до пункту 26 Порядку № 637, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку.

Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області у відзиві на заяву від 24 лютого 2025 року, заперечуючи проти задоволення заяви, просив закрити провадження у справі з підстав наявності у справі спору про право та необхідності розглядати справу в порядку адміністративного судочинства.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2025 року заяву задоволено.

Встановлено факт належності правовстановлюючого документу - медичного висновку на дитину (підлітка) інваліда з дитинства віком до 16 років № 2 від 17 лютого 1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий13 грудня 2024 року, орган, що видав документ: 4812, РНОКПП: НОМЕР_2 .

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не вбачається спору про право, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а даний факт підтверджується наявними у справі доказами.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, посилаючись на неправильне застосування норм права, просило рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі, справу розглянути без участі їх представника.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту належності документу не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки з неї вбачається, що необхідність встановлення такого факту виникла у заявника у зв`язку із спором не про право цивільне, а про право на призначення пенсії, що виникає із публічно-правових відносин.

Захист права на призначення пенсії, якщо таке право заявник вважає порушеними, може відбуватись у судовому порядку, шляхом подання позову до адміністративного суду, у порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства. Також скаржник посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18.

В своєму відзиві на апеляційну скаргу представник заявників зазначав, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області не наведено обґрунтованих доводів, що можуть бути аргументованою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Інша заінтересована особа у справі відзив на апеляційну скаргу не подала.

В судовому засіданні апеляційного суду представник заявників ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Заінтересовані особи в судове засідання апеляційного суду своїх представників не направили, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи убачається, що рішенням №49 від 12 липня 2024 року, прийнятим відділом призначення пенсій Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг, Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» - до заяви додано свідоцтво про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14 лютого 1995 року серії НОМЕР_3 , в якому відсутня інформація про місце реєстрації (назва та місце знаходження органу, що видав свідоцтво про народження) та медичний висновок на дитину (підлітка) інваліда з дитинства віком до 16 років від 17 лютого 1997 року № 2, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не відповідає даті народження дитини, зазначеного в свідоцтві про народження.

У зв`язку із зазначеним заявники звернулися до суду із даною заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Встановлення факту належності заявнику ОСОБА_2 вказаного медичного висновку необхідне ОСОБА_1 для призначення їй пенсії відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відмовою в такому призначенні органом Пенсійного фонду України згідно з рішенням №49 від 12 липня 2024 року.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого повторно 18 липня 2024 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не вбачається спору про право, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а даний факт підтверджується наявними у справі доказами.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду в порядку окремого провадження про встановлення належності ОСОБА_2 відповідного правовстановлюючого документу. Встановлення даного факту заявниці ОСОБА_1 необхідно у зв`язку із відмовою в призначені пенсії, згідно з рішенням№49 від 12 липня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Водночас відповідно до частини третьої статті 315 ЦПК України справи про встановлення належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Разом із тим, аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим, слід ураховувати, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження судом буде встановлено спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 294 ЦПК України).

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Встановивши, що рішення про відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 49 від 12 липня 2024 року, зокрема в частині неприйняття медичного висновку № 2 від 17 лютого 1997 року, пов`язане із невідповідністю дати народження ОСОБА_2 , вказаного у свідоцтві про народження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що спору з цих підстав не вбачається. Отже заява про встановлення факту належності медичного висновку, в якому дата народження заявника вказана неправильно, могла бути предметом розгляду суду у порядку, передбаченому главою 6 розділу IV ЦПК України.

Аналізуючи зібрані у справі докази, суд першої інстанції правильно вказав на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту належності медичного висновку на дитину (підлітка) інваліда з дитинства віком до 16 років № 2 від 17 лютого 1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що передбачено пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України, оскільки встановлення даного факту для заявниці ОСОБА_1 продовжить юридичні наслідки, а саме - надасть можливість призначити та отримувати пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Твердження заявника про те, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18, безпідставні та необґрунтовані, з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц, встановлено, що ОСОБА_4 просила встановити факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, працювала дояркою в колгоспі «Зоря комунізму» с. Кузьмина Гребля Христинівського району Черкаської області в період з 01 липня 1982 по дату його реорганізації, у зв`язку з відсутністю у неї уточнюючої довідки для підтвердження спеціального стажу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18, встановлено, що позивач просив встановити факт, що він працював трактористом-машиністом та безпосередньо був зайнятий у виробництві сільськогосподарської продукції на тракторах, інших самохідних сільськогосподарських машинах протягом повного сезону сільськогосподарських робіт у рослинництві та тваринництві, а також безпосередньо був зайнятий у виробництві сільськогосподарської продукції та продукції тваринництва у колгоспі «Заповіт Леніна» з 10 жовтня 1988 року по 06 березня 2000 року та у Закритому акціонерному товаристві «Господарство Юр`ївське» з 25 березня 2000 року по 31 серпня 2005 року. Позивач посилався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Україна» та Закрите акціонерне товариство «Юр`ївське» припинили свою діяльність, тому він не може отримати докази на підтвердження свого трудового стражу, який надає право на пенсію на пільгових умовах.

Таким чином, доводи заявника про неврахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року у справі №706/1637/16-ц та Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №198/623/18, не знайшли своє підтвердження, оскільки у цій справі відсутня подібність змісту правовідносин, а встановлені судами обставини є відмінними.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 26 серпня 2025 року.