Справа №295/3754/25
25.08.2025 року м. Житомир
Богунський районний суд м. Житомира в складі:
головуючого судді Кузнєцова Д.В.,
за участі секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВНП" про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні
Гр. ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у період з 09.06.2023 по 27.12.2024 знаходився у трудових відносинах з ТОВ «ВНП». Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 21 511,03 грн. Позивач 27.12.2024 року був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 23 календарних днів. Як слідує зі змісту позову, в день звільнення 27.12.2024 року відповідач письмово не повідомив про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, у зв`язку із чим позивач 06.02.2025 року звернувся до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці із заявою щодо можливих порушень законодавства про оплату праці при звільненні з ТОВ «ВНП». За результатами перевірки встановлено ряд порушень законодавства відповідачем. Станом на момент проведення заходу державного нагляду (контролю) не виплачено розрахункові кошти в сумі 21 511,03 грн.
З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 21 511,03 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 03 квітня 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Додав, що працював у відповідача водієм та хоче повернути кошти за відпрацьований час, які до цього часу не отримав.
Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, відзив на позовну заяву до суду не направляв.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про спірні правовідносини сторін, суд вважає за можливе за згодою позивача провести заочний розгляд справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши пояснення позивача, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував з ТОВ «ВНП» в трудових відносинах із 09 червня 2023 року до 27 грудня 2024 року, працював водієм автотранспортних засобів (а.с. 14).
Відповідно до наказу заступника директора ТОВ «ВНП» №211-К від 26 грудня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів з 27 грудня 2024 року за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Даним наказом передбачалось надання компенсації за 23 календарних дня невикористаної відпустки (а.с. 22).
З листа Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 04.03.2025 року слідує, що станом на момент проведення заходу державного нагляду (контролю) ОСОБА_1 не виплачено розрахункові кошти в сумі 21 511,03 грн., що є порушенням ч. 1 ст. 10 та абз. 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Судом звернуто увагу, що управління Державної служби з питань праці визначило суму заборгованості відповідача перед позивачем вже віднявши від неї обов`язкові утримання у вигляді ПДФО та військового збору (а.с. 15).
Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18).
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця .
Наведені висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем з невиплаченої заробітної плати становить 21 511,03 грн., а також те, що у день звільнення відповідач не виплатив йому вказану суму. У зв`язку із цим, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Відповідно до пункту 2 наведеного Порядку у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до Порядку №100 та зміст доданої до позову довідки про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) від 09.01.2025 №0901/4 судом визначений середньоденний заробіток позивача в сумі 508,19 грн. (22 360,24 грн. виплат за останні два календарні місяці роботи / 44 робочі дні).
За наведених обставин сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 за період з 28.12.2024 року по 28.06.2025 року, становить 66 064,70 грн. (508,19 грн. х 130 днів). Суд, врахувавши положення частини першої статті 117 КЗпП України, обмежує розмір середнього заробітку шістьма місяцями, що за період з 28.12.2024 по 28.06.2025 року становить 130 робочих днів. З огляду на це позов підлягає частковому задоволенню.
Судом помилково не залишено позов без руху з підстав не сплати позивачем судового збору за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, за результатом розгляду справи та на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 875,76 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», постановою Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці» (із змінами), ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 141, 264, 265, 280-282, 284, 352, 354 ЦПК України
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 21 511,03 грн.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 66 064,70 грн. за період з 28.12.2024 року по 28.06.2025 року, за вирахуванням податків та обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНП» в дохід держави 875,76 грн. судового збору.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВНП", адреса: Вінницька область, Хмільницький район, с. Корделівка, вул. Київська, 64 .

Суддя