печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Фаренюка М.В.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 2: Ковальової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 757/64831/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків, спричинених протиправними діями органів досудового розслідування, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків, спричинених протиправними діями органів досудового розслідування.

Так, не погоджуючись з діями слідчого ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, звернувся з цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди завданої, за його твердженнями, неналежним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 6200161 від 12.04.2021 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України, що внесені до ЄРДР на підставі заяви позивача. З огляду на правові підстави позову ОСОБА_1 , до предмету доказування у цій справі входить факт протиправності дій слідчих ТУ ДБР у м. Києві та причино-наслідковий зв`язок між ймовірно завданою шкодою та діями чи бездіяльністю з боку слідчих під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадження.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів на користь позивача у розмірі 546 000, 00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

06.07.2022 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів.

25.07.2022 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, остання заперечує протии позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову, вказує, що обставини, на які посилаються позивач, як на підставу своїх вимог, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, правовідносини, які випливають із цих обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, на переконання ТУ ДБР у м. Києві свідчать про те, що позовні вимоги у цій справі, які спрямовані до ТУ ДБР у м. Києві, є необґрунтованими та безпідставними, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню.

09.08.2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2.

23.08.2022 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли заперечення.

14.11.2022 року на адресу суду від на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів.

18.11.2022 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доповнення до позовної заяви.

14.02.2023 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, вказує, що рішення щодо стягнення шкоди через Казначейство є очевидно необгрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушенного права. Просив відмовити у задоволенні позову.

23.02.2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1.

09.02.2024 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доповнення до позовної заяви.

22.03.2024 року на адресу суду від позивача надійшло клопотання про долучення доповнення до позовної заяви.

01.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів.

07.06.2024 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли додаткові пояснення.

21.06.2024 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів.

01.10.2024 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача 2.

20.02.2025 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли додаткові пояснення.

03.03.2025 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача 2.

14.05.2025 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, просив задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача 2 заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність представника відповідача 1, на підставі наявних в ній доказів.

Суд заслухавши сторону позивача, сторону відповідача 2, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку.

Так, у межах позовних вимог у цивільній справі №757/64831/21-ц позивач зазначає, що відповідач 2 в межах кримінального провадження №0000161, на його думку, не здійснював належне досудове розслідування кримінального провадження.

Судоми розглядом встановлено, що 10.03.2021 рокудо Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого умісті Києві надійшов та зареєстрований за вх.№5507 супровідний лист від 26.02.2021 з ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29.08.2019 у справі №757/18068/19-к.

Даною ухвалою зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1 від 15.02.2019 року Вх. №3-1000 про вчинення кримінального правопорушення, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

29.03.2021 року слідчий першого слідчого відділу ТУ ДБР ум. Києві направляє лист вих.№11-5868/02-21. до Печерського районного суду міста Києва з проханням направити копію заяви ОСОБА_1 від 15.02.2019 №3-1000 з метою внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

12.04.2021 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000161.

Відповідно до відомостей Єдиного реєстру досудових розслідувань у провадженні слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000161 від 12.04.2021 року.

16.04.2021 року старший слідчий першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві направив ОСОБА_1 . Повідомлення про початок досудового розслідування у КП №0000161 від 12.04.2021 року.

Разом з тим, 12.05.2021 року у кримінальному провадженні №0000161 старшим слідчим ТУ ДБР у м. Києві прийнято рішення про закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України).

11.06.2021 року досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні - відновлено прокурором Київської міської прокуратури Прокопенком О.І.

25.10.2021 року до ТУ ДБР ум. Києві надійшла ухвала Печерського районного суду міста Києва від 29.09.2021 у справі №757/35016/21-к, якою скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Ящука Т. М. від 12.05.2021 про закриття кримінального провадження № 0000161 - задоволено.

Постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, Ящука Т. М. від 12.05.2021 про закриття кримінального провадження № 0000161 - скасовано (11.06.2021 року постанова про закриття КП скасована прокурором).

09.12.2021 року старший слідчий першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві направив лист до ОСОБА_1 в якому повідомив, що розглянуто його заяви, які зареєстровані в ТУ ДБР у м. Києві 11.11.2021 вх.№3-1428 та 15.11.2021 вх. №31469-21, та щодо поновлення досудового розслідування у КП № 0000161.

13.01.2022 року листом вих. №324-22/11-02-311/22 старшого слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві повідомлено ОСОБА_1 , що його клопотання від 10.01.2022 №324-22 задоволено та долучено до матеріалів КП№ 0000161.

01.06.2022 року до ТУ ДБР у м. Києві надійшла ухвала слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у справі №757/7771/22-к, якою у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Ящука Тараса Миколайовича від 10.12.2021 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0001036 від 19.10.2021 - відмовлено.

Листом від 26 вересня 2022 року за № 11-03-14343/22 ОСОБА_1 повідомлено про закриття кримінального провадження та надіслано копію постанови.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні відновлено прокурором Київської міської прокуратури Прокопенком О.І. 18.10.2022 року.

Також, дана постанова про закриття кримінального провадження скасована ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.10.2022 року у справі № 757/28436/22-к.

Постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві від 04.11.2022 року, ОСОБА_1 було відмовлено у визнані його потерпілим.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 20.12. 2022 року у справі № 757/33270/22-к у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві від 04.11.2022 року про відмову у визнані потерпілим відмовлено.

30.12.2022 року старшим слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 Кримінального кодексу України).

Листом від 02.01.2023 року за № 11-03-43/23 ОСОБА_1 повідомлено про закриття кримінального провадження та надіслано копію постанови.

13.01.2023 року досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні відновлено прокурором Київської міської прокуратури Прокопенком О.І.

27.02. 2023 року старшим слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 Кримінального кодексу України).

Листом від 28.02.2023 року за № 11-03-3875/23 ОСОБА_1 повідомлено про закриття кримінального провадження та надіслано копію постанови.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києві від 28.08.2023 року у справі № 757/31521/23-к відмовлено у задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого від 27.02.2023 року про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12.09.2023 року у справі № 757/28746/23-к зобов`язано уповноважених осіб ТУ ДБР у м. Києві надати заявнику ОСОБА_1 копію постанови про закриття кримінального провадження.

На виконання зазначеної ухвали, 29.09. 2023 року за вих. № 30103-23/к/11-03-16209/23 ОСОБА_1 вдруге направлено копію постанови про закриття кримінального провадження від 27.02.2023 року.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні відновлено прокурором Київської міської прокуратури Прокопенком О.І. 02.11.2023 року.

30.12.2022 року старшим слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 Кримінального кодексу України).

Постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві, Данічем Є.О. від 28.02.2025 закрито кримінальне провадження № 0000161 від 12.04.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Зі змісту постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000161 від 12.04.2021 розпочато на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва № 757/18068/19-к від 29.08.2021, якою зобов`язано уповноважених осіб ТУ ДБР у м. Києві внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 367 КК України.

Основний предмет доказування та встановлення у цій справі є протиправність дій посадових осіб ТУ ДБР у м. Києві та причино-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку слідчого під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000161 від 12.04.2021 року.

Таким чином, позивач повинен довести, що дії чи бездіяльність ТУ ДБР у м. Києві є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України та ЗУ «Про Державне бюро розслідувань».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Відповідно до статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (надалі за текстом також КПК України), порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним законодавством України.

У відповідності до частини четвертої статті 216 КПК України слідчі органів Державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування злочинів, вчинених особами, зазначеними у даній статті, а також злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військові злочини), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України (надалі за текстом також КК України).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їхніх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їхньою діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Лише незгода Позивача з належністю проведення співробітниками ТУ ДБР у м. Києві досудового розслідування у відповідному кримінальному провадженні, абсолютно не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування їм моральної шкоди.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №199/1478/17, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 12.01.2022 у справі № 461/1727/20.

Згідно ч.1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч. ч. 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст. ст. 1173 - 1176 ЦК України.

Частиною 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач/позивачі, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.04.2020 по справі №925/1196/18 зазначає, що ст. ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Дії (бездіяльність) органу державної влади, його посадових осіб або службових осіб, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки відповідно до ст. 11 ЦК України.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду №4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачам, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в и заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач/позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власного ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У п.6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797) зазначено, що «моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи». Отже, будь-яка компенсація не може бути сумірною стражданням. Відповідно, будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.

Суди неодноразово наголошували на тому, що відповідальність за моральну шкоду вимагає визначення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між ними. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди й умовою цивільно - правової відповідальності.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц було зазначено, що навіть сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.12.2019 у справі № 285/3475/18-ц, у постанові від 10.07.2019 у справі №522/3429/17, у постанові від 30.01.2019 у справі №199/1478/17, у постанові від 04.03.2020 у справі № 639/1803/18.

Водночас, встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою і моральною шкодою дає можливість визначати суб`єкта її відповідальності та її межі, тобто особа має нести відповідальність лише за ту шкоду, яка викликана саме її поведінкою.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах викладений у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №199/1478/17.

Крім того, подібного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 27.11.2019 по справі №641/2198/17, у постанові від 13.01.2020 по справі №227/2572/19, у постанові від 19.03.2020 по справі №686/13212/19.

Пленум Верховного Суду України у п. З постанови від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди (а саме визначення розміру вищому ніж мінімальний), необхідно дослідити яких моральних втрат зазнав позивач, які нормальні життєві зв`язки порушено і які зусилля необхідно докласти для організації свого життя. Які страждання заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Враховуючи обставини справи, законодавством визначено механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового слідства при здійсненні кримінального провадження. Заінтересована особа має право в порядку, передбаченому КПК України, звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового слідства (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема, до суду.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового слідства у конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

У випадку, якщо помилки посадової особи органу досудового слідства (в даному випадку слідчого) неможливо виправити в такий спосіб, такі порушення повинні вирішуватися поданням позову незадоволеної особи проти держави.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи зміст вищевказаних норм у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи.

Проте, в рамках даної справи позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу причинно-наслідкового зв`язку між завданою йому шкодою, яка виразилась в певного роду моральних стражданнях, та діями з боку слідчого під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000161 від 12 квітня 2021 року.

Позивач не надав належних доказів на підтвердження обсягу страждань, яких він зазнав, у зв`язку з діями відповідача в цілому та стосовно характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), що свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Не надано позивачем до суду і чіткого, обґрунтованого розрахунку заявленого розміру моральної шкоди із документальним підтвердженням понесення такої шкоди.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо задоволення його скарг ухвалами слідчих суддів, варто враховувати висновок Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 345/4225/18 в подібних правовідносинах, де зазначено , що за ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дії чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, при розгляді цивільної справи ухвала слідчого судді (про вчинення певної процесуальної дії) не належить до преюдиційних судових рішень, передбачених ч. 6 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України.

Щодо посилання позивача на погіршення стану здоров`я в період проведення досудового розслідування з наданих позивачем виписних епікризах вказано на наступні діагнози: лівобічний ексудативний метастатичний плеврит, реактивний перикардит з помірною кількістю випоту, ІХС, дифузний кардіосклероз, недостатність МК, ТК з регургітацією I-Пст, легенева гіпертензія І ст, пароксизмальна форма трипотіння передсердь, пароксизм трипотіння передсердь, тахісистолічний варіант з проведенням 2:1, 1:1 невідомої давнини (вперше виявлене 2 грудня 2019 року), СН ПА зі зниженою систолічною функцією ЛШ, новоутворення лівої нирки.

Разом з тим, це не є підтвердженням причинно наслідкового зв`язку встановленого позивачу діагнозу із діяльністю відповідача. Це само стосується видалення зубів, їх лікування та протезування.

Відповідно до пункту 1 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При вирішенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди, сам факт прийняття слідчим процесуального рішення не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування.

Оцінивши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із цих обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174, 1176, ЦК України, ст.ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81,141, 263-265, 279, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків, спричинених протиправними діями органів досудового розслідування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення буде складено 14.08.2025 року.

Суддя О.М. Соколов