Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2493/24 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А. М.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Нестерчук М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/2493/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договорами позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Ковальова Наталія Миколаївна

на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2024 року, яке ухвалено під головуванням судді Збаражського А.М.

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в розмірі 243 992, 68 грн., а також відшкодувати понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог зазначила, що перебувала із відповідачем у дружніх і довірливих відносинах. У 2022 році ОСОБА_2 звернулась до неї із проханням позичити кошти для власних потреб. Такі звернення були неодноразові, а обіцянки щодо повернення боргу переконливі, що сформувало помилкову довіру до платоспроможності відповідача.

Так, між ОСОБА_2 , як позичальником, та ОСОБА_1 , як позикодавцем, було укладено договори позики, за якими відповідач отримувала в борг грошові кошти, які зобов`язалась повернути у визначені дати. На підтвердження укладення договорів позики та отримання коштів відповідачем, як позичальником, складено відповідні розписки:

- 06 грудня 2022 року відповідачем отримано в борг грошову суму в розмірі 65 000,00 грн та 67 000,00 грн. (в загальному 132 000,00 грн.) з обов`язком повернення до 01 грудня 2023 року;

- 03 березня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 24 500,00 грн. з обов`язком повернення до 01 червня 2023 року;

- 31 березня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 10 000,00 грн. з обов`язком повернення до 01 червня 2023 року;

- 21 квітня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 10 000,00 грн. з обов`язком повернення до 01 червня 2023 року;

- 04 травня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 10 000,00 грн. з обов`язком повернення до 01 червня 2023 року;

- 22 червня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 5 025,00 грн. з обов`язком повернення до 15 липня 2023 року;

- 07 липня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 5 200,00 грн. з обов`язком повернення до 20 липня 2023 року;

- 03 серпня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 5 000,00 грн. з обов`язком повернення до 15 серпня 2023 року;

- 21 вересня 2023 року отримано в борг грошову суму в розмірі 10 050,00 грн. з обов`язком повернення до 01 жовтня 2023 року;

- 20 січня 2024 року отримано в борг грошову суму в розмірі 36 967,68 грн. з обов`язком повернення до 01 квітня 2024 року.

Таким чином, в загальному відповідачем була отримана позика в розмірі 248 742,68 грн., строк повернення якої сплив.

08 березня 2024 року на адресу ОСОБА_2 була направлена вимога про добровільне виконання зобов`язань, після чого 20.04.2024 року відповідач повернула за позиченими коштами лише 4 750,00 гривень. Отже, залишок неповернутого боргу становить 243 992,68 грн. (248 742,68 грн. 4 750,00 грн.).

Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у розмірі 243 992,68 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 439,92 грн.

Додатковим рішенням цього ж суду заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, представник ОСОБА_2 адвокат Ковальова Н.М. подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду, а також рішення в частині стягнення з відповідача 176 699,32 грн. та відмови у визначенні порядку виконання рішення шляхом розстрочки сплати боргу, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити апеляційну скаргу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

Зазначає, що судом в порушення ст.ст.12,81 ЦПК України помилково встановлено отримання відповідачем за борговою розпискою від 03.03.2023 грошові кошти на суму 24 500,00 грн., тоді як вказана розписка не містить жодних відомостей про грошову одиницю позики, а у розписці від 06.12.2022 на суму 132 000,00 грн. не вказано про отримання цих коштів відповідачем саме у позивача.

Вказує, що судом незаконно відхилено доказ про часткове погашення боргу на суму 4 750,00 грн., що підтверджується розпискою позивача від 20.04.2024, однак жодних доводів відхилення вказаного доказом в рішенні не наведено.

Посилається на необґрунтоване відхилення місцевим судом наданих доказів про повернення частини боргу позивачу шляхом перерахування коштів за позивача на погашення її кредитів на суму 20 200,00 грн., що здійснювалось за вказівкою самої ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідач вважає рішення в частині стягнення з неї вже повернутої суми боргу в розмірі 24 950,00 грн. (4 750,00 грн. +20 200,00 грн.) є безпідставним.

На думку скаржника, висновок суду про відсутність підстав надання відповідачу розстрочки виконання рішення суду є помилковим, оскільки цим же судом при розгляді питання стягнення витрат на правничу допомогу (при зменшенні цих витрат) було враховано фізичний та матеріальний стан відповідача, яка є інвалідом 3-ї групи, потребує операції по заміні колінного суглобу та має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Також зазначає, що стороною позивача не доведено розмір витрат понесених на правничу допомогу, а також не надано доказів сплати цих коштів адвокату, що викликає сумнів у їх фактичному понесенні та унеможливлює їх відшкодування через відсутність понесення таких витрат взагалі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в період 2022-2024 років ОСОБА_2 отримала у борг від ОСОБА_1 грошові кошти із зазначенням строків їх повернення на загальну суму 248 742,68 грн., а саме відповідачем було надано позивачу наступні розписки:

- розписка від 06.12.2022 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 65 000,00 грн. та 67 000,00 грн., що разом становить 132 000,00 грн., з обов`язком повернення до 01.12.2023 року (а.с.8);

- розписка від 03.03.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 24 500,00 грн. з обов`язком повернення до 01.06.2023 року (а.с.9);

- розписка від 31.03.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 10 000,00 грн. з обов`язком повернення до 01.06.2023 року (а.с.10);

- розписка від 21.04.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 10 000,00 грн. з обов`язком повернення до 01.06.2023 року (а.с.11);

- розписка від 04.05.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 10 000,00 грн. з обов`язком повернення до 01.06.2023 року (а.с.12);

- розписка від 22.06.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 5 025,00 грн. з обов`язком повернення до 15.07.2023 року (а.с.13);

- розписка від 07.07.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 5 200,00 грн. з обов`язком повернення до 20.06.2023 року (а.с.14);

- розписка від 03.08.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 5 000,00 грн. з обов`язком повернення до 15.08.2023 року (а.с.15);

- розписка від 21.09.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 10 050,00 грн. з обов`язком повернення до 01.10.2023 року (а.с.16);

- розписка від 20.01.2024 року, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала в борг грошову суму в розмірі 36 967,68 грн. з обов`язком повернення до 01.04.2024 року (а.с.17).

20 квітня 2024 року ОСОБА_2 в рахунок погашення даного боргу повернула позивачу 4 750,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою ОСОБА_1 (а.с.78).

Встановивши наведені обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, за якими ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 248 742,68 грн., що підтверджується вищенаведеними розписками, виданими відповідачем позивачу, які написані відповідачем власноручно. Наявність у позивача вказаних боргових розписок за відсутності доказів виконання боргових зобов`язань відповідачем у повному обсязі, є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 243 992,68 грн. (248 742,68 грн. - 4750,00 грн.).

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст.526 ЦК України).

За нормами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.626 ЦК України договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

При цьому, згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На підставі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст.638 ЦК України).

За приписами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2 ст.640 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).

Як визначено ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Суд першої інстанції правильно встановив, що особисте написання відповідачем розписок із зазначенням особи, якій вони видаються, тобто ОСОБА_1 , дат, сум грошових коштів, термінів їх повернення, свідчить про те, що договір позики був укладений, а сторонам позикових відносин були цілком зрозумілі всі його умови і сторони вважали такі умови справедливими щодо себе і дані розписки підтверджують отримання у борг коштів і зі змісту яких можна беззаперечно встановити, що мала місце передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

За таких обставин, суд першої інстанції, визначивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, із посиланням на докази, які дослідженні безпосередньо у суді та на підставі яких встановлені відповідні обставини, обґрунтовано задовольнив заявлені позовні вимоги і стягнув із ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за договором позики на загальну суму 243 992,68 грн., враховуючи при цьому 4 750,00 грн., які були добровільно сплачені відповідачем позивачу у рахунок погашення боргових зобов`язань.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Посилання відповідача, що надані нею розписки від 03.03.2023 року та 06.12.2022 року не можуть бути підставою для стягнення коштів, оскільки в розписці від 03.03.2023 року на суму 24500,00 грн. відсутнє зазначення валюти, а в розписці від 06.12.2022 року на суму 132 000,00 грн. відсутнє зазначення отримання коштів саме у позивачки як позикодавця, є непереконливими.

Так, зі змісту, написаної власноруч ОСОБА_2 розписки від 06.12.2022 про отримання в борг грошових коштів на загальну суму 132 000,00 грн., вбачається, що ця розписка видана саме ОСОБА_1 , що очевидно підтверджує особу кредитора у даній угоді. Окрім того, суд першої інстанції дослідивши зміст виданих відповідачем позивачу розписок, за якими ОСОБА_2 не заперечує отримання нею грошових коштів у борг від ОСОБА_1 (розписки від 31.03.2023, 21.04.2023, 04.05.2023, 22.06.2023, 07.07.2023, 03.08.2023, 21.09.2023, 20.01.2024), суд першої інстанції констатував, що такі розписки також не містять чіткого зазначення отримання коштів у позивачки, однак усі вони визнаються відповідачем як боргові саме перед ОСОБА_1 , а не іншою особою.

Не зазначення валюти в борговій розписці від 03.03.2023 року, яка є однією із десяти боргових розписок, виданих ОСОБА_2 позивачу, є недоліком оформлення документу, проте такий недолік не спростовує факт укладення боргового зобов`язання між сторонами даного правочину. Аналізуючи зміст даного письмового документу, місцевий суд пославшись на ст.99 Конституції України та відповідні правові висновки Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку, що грошовою одиницею в згаданому правочині є саме гривня, а не інша валюта, що залишилось неспростованим стороною відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що надані відповідачем квитанції в якості підтвердження часткової сплати боргу за наданими позивачу розписками не доводять обставини виконання відповідачем своїх зобов`язань за правовідносинами, які склалися у сторін за договорами позики (розписками) та є предметом спору у даній справі.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи відповідача щодо погашення нею боргу в розмірі 20 200,00 грн. шляхом перерахування коштів за позивача на погашення її кредитів в банківських установах, оскільки надані ОСОБА_2 квитанції в якості підтвердження часткової сплати боргу за наданими позивачу розписками не доводять обставини виконання відповідачем своїх зобов`язань за правовідносинами, які склалися між сторонами за договорами позики, оформленими розписками, та які є предметом спору у даній справі.

Вирішуючи питання розстрочки виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що доказів підтвердження наявності у ОСОБА_2 тяжкого захворювання на час розгляду справи та постановлення у ній рішення, а також будь-яких доказів скрутного фінансового положення відповідачем суду не надано, тому дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а відтак правильно відмовив у задоволенні відповідного клопотання ОСОБА_2 . Вказане не позбавляє можливості відповідача ініціювати питання щодо розстрочки сплати заборгованості на стадії виконання судового рішення при наявності документального підтвердження обставин, передбачених ч.ч.3,4 ст.435 ЦПК України.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги, суд першої інстанції встановив, що позивачем подано ордер на надання правничої допомоги №1086558 від 01.05.2024; договір між ОСОБА_1 та адвокатом Горловим Є.С. про надання правничої допомоги та приєднання клієнта до Правил надання правничої допомоги віл 08.04.2024, за змістом якого оплата за надання правничої допомоги узгоджується сторонами у рахунку та детальному описі робіт (наданих послуг), акті наданих послуг до договору про надання правничої допомоги в ході виконання договору; рахунок та детальний опис робіт (наданих послуг), акт наданих послуг до договору про надання правничої допомоги в ході виконання договору, згідно з яким сторони узгодили перелік наданих послуг та їх вартість за договором про надання правничої допомоги на загальну суму 36 750,00 гривень.

При вирішення питання визначення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу місцевим судом було враховано: незначну складність даної справи, кількість та час проведених судових засідань, в яких представник позивача брав участь в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (частина судових засідань відкладено через неявку сторони відповідача), обсяг фактично наданих адвокатом юридичних послуг, а також задоволення позовних вимог у повному обсязі, в результаті чого суд дійшов обґрунтованого висновку, що витрати, понесені позивачем на правничу допомогу в розмірі 36 750,00 гривень є завищеними та неспівмірними зі складністю справи і виконаних адвокатом робіт, а тому стягненню з відповідача підлягає 6 000,00 грн.

Відсутність у матеріалах справи письмових доказів щодо оплати позивачкою адвокату Горлову Є.С. послуг з надання професійної правничої допомоги, не є підставою для відмови у стягненні з відповідача даних судових витрат. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги в означеній частині є неприйнятними.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незаконності судових рішень місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а судові рішення - законним та ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Відповідно до п.в ч.1 ст.382 ЦПК України апеляційний суд в порядку розподілу судових витрат, визначає до стягнення із відповідача 4 000,00 грн. (заявлено до відшкодування 12 000,00 грн.) витрат, понесених позивачем на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. На думку суду, такий розмір витрат є обґрунтованим, відповідає критеріям співмірності, розумності, справедливості, а також фактично виконаній роботі адвоката.

Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Ковальова Наталія Миколаївна, залишити без задоволення, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 04 грудня 2024 року та додаткове рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2024 року без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені під час апеляційного розгляду справи судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2025 року.

Головуючий Судді