Справа № 523/1157/24
Провадження №2/523/57/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" серпня 2025 р. Пересипський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

За участю : представника відповідача адвоката Пеленгян М.А.

Установив:

Позивачка звернулась з позовом до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та просила ухвалити рішення, котрим: встановити факт родинних відносин між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , та визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Литвиновичи Кролевецького району Сумської області, рідною донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Литвиновичи Кролевецького району Сумської області, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Одесі; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право приватної власності на Уг частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Одесі.

Вимоги позову обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на день смерті був зареєстрований та постійно проживав в квартирі АДРЕСА_4 .

Після його смерті відкрилася спадщина.

До складу спадкового майна входить, зокрема, квартира АДРЕСА_4 , яка належала померлому ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 березня 2020 року, виданого Поліщук Г.П. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 727, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 березня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

10 січня 2024 року ОСОБА_1 завернулася із заявою про прийняття спадщини до Харитонюк Т.А., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, яка відкрила спадкову справу № 1/2024 після смерті ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та зареєструвала спадкову справу у Спадковому реєстрі.

Але, станом на сьогоднішній день позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька у зв`язку із тим, що нотаріус не може встановити родинний зв`язок між позивачем та її померлим батьком.

Окрім того, до кола спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , також, входить його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який не визнає родинних відносин та не бажає підтримувати жодних родинних відносин у подальшому.

У зв`язку із цим, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , та мати позивачки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не перебували у зареєстрованому шлюбі станом на день її народження, в свідоцтві про народження позивачки серії НОМЕР_3 , виданому Литвиновичевською сільською радою Кролевецького району Сумської області 13 квітня 1971 року, в графі батько зазначено прізвище матері - ОСОБА_7 , а ім`я та по батькові - батька ОСОБА_8 ОСОБА_9 .

Після одруження дівоче прізвище ОСОБА_7 позивач змінила на прізвище ОСОБА_10 .

Також позивачка посилається на той факт, що її батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є уродженцями одного села - села Литвиновичи Кролевецького району Сумської області, та в період з 1968 по 1971 рік проживали спільно у своєму рідному селі Литвиновичи Кролевецького району Сумської області, що може бути підтверджено показаннями свідків та письмовими доказами.

ІНФОРМАЦІЯ_6 саме в селі Литвиновичи Кролевецького району Сумської області народилася ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданому Литвиновичевською сільською радою Кролевецького району Сумської області 13 квітня 1971 року.

До кола спадкоємців ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , входять тільки діти, оскільки батьки та дружина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , станом на день відкриття спадщини померли.

Таким чином, на думку позивача, спадкове майно повинно бути поділене в рівних 1/2 частках між ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Враховуючи зазначене в позовній заяві, позивачка ОСОБА_1 просила її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 06 лютого 2024 року суддею прийнято до свого розгляду зазначену цивільну справу в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. (а.с. 32).

Ухвалою суду від 04 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 68).

Позивач в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином, причин неявки суду не сповістив та з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався.

Представник відповідача адвокат Пеленгян М. А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Щодо неявки сторони позивача в судове засідання суд зазначає наступне.

Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ.

Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87)7.

Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44).

Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України : « Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. 2. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи…3. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.»

Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності позивача.

Дослідивши матеріали справи, вислухав представника відповідача, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 в селі Литвиновичи Кролевецького району Сумської області народилася ОСОБА_14 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданому Литвиновичевською сільською радою Кролевецького району Сумської області 13 квітня 1971 року. (а.с. 10).

В свідоцтві про народження позивачки серії НОМЕР_3 , виданому Литвиновичевською сільською радою Кролевецького району Сумської області 13 квітня 1971 року, в графі батько зазначено прізвище - ОСОБА_7 ,

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18), на яку є посилання у касаційній скарзі ОСОБА_3 , зазначено, що «СК України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи».

ЄСПЛ, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт батьківства» (рішення від 07 травня 2009 року у справі Калачова проти Російської Федерації). Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 202/5601/18 (провадження № 61-18654св20).

Стороною позивача надано на адресу суду 03 червня 2024 року Висновок експерта №19, котрий виконано на підставі адвокатського запиту адвоката Шевчука Василя Миколайовича за №1 від 23 січня 2024 року та заяви громадянки ОСОБА_1 .

Висновком встановлено, що молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що померлий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 може являтися біологічним батьком громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 з ймовірністю 99,98%, таким чином, батьківство практично доведено.

Суд не приймає зазначений висновок, як належний доказ, оскільки біологічний матеріал зразок рідкої крові від трупу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , був відібраний на підставі заяви особи, котра на момент смерті останнього була сторонньою особою, ОСОБА_1 .

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , за свого життя надав згоду на відібрання його біологічного матеріалу після його смерті. Згода родичів померлого також відсутня.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але самжодних фактичнихматеріалів ідоказів незбирає (постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року по справі № 450/2488/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_3 , та визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Литвиновичи Кролевецького району Сумської області, рідною донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Литвиновичи Кролевецького району Сумської області, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Одесі.

Стаття 13 ЦК України передбачає , що : « 1. цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 2. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. 6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.»

Правила статті 2 ЦПК України наголошують, що: «1. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

2. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

3. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є:

1) верховенство права;

2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;

3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;

4) змагальність сторін;

5) диспозитивність;

6) пропорційність;

7) обов`язковість судового рішення;

8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи;

9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом;

10) розумність строків розгляду справи судом;

11) неприпустимість зловживання процесуальними правами;

12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.»

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статті 3 ЦК України : « 1. Загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.»

Щодо позовних вимог про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом суд також відмовляє у їх задоволенні, оскільки зазначені вимоги по-перше є похідними, а по-друге передчасними, оскільки у разі встановлення факту родинних відносин, саме нотаріус видає свідоцтво на право на спадщину, а у разі відмови лише потім сторона звертається з позовом до суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Приймаючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені позивачем під час розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7,1-13,17-18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Пересипський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 серпня 2025 року.

Суддя