ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Харків

справа № 645/3366/25

провадження № 22-ц/818/3847/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Курило О.М.

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Немишлянський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Плотнікової Ірини Юріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Немишлянського районного суду м. Харкова від 28 травня 2025 року у складі судді Костіної І.Г.,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Плотнікова І.Ю., звернувся до суду з позовом про зняття арешту з майна, що належить позивачу.

Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова 28 травня 2025 року у відкритті провадженні у справі відмовлено. Роз`яснено позивачу, що він має право звернутися до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку, визначеному Розділом VII ЦПК України. Повернуто ОСОБА_1 , сплачену суму судового збору у розмірі 1211, 20 грн.

Ухвала мотивована тим, що боржник, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, не може звертатися до суду з позовною заявою про зняття арешту з майна, оскільки у судовому процесі він є боржником та законом для нього встановлений інший порядок вирішення такого питання, а саме, шляхом звернення до суду зі скаргою відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скарга в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач неодноразово звертався до територіальних органів державної виконавчої служби та інших компетентних установ з метою отримання інформації про підстави накладення арешту на все належне йому майно. В результаті отриманих відповідей було встановлено, що будь-які виконавчі документи або виконавчі провадження в межах яких міг бути накладений арешт відсутні. Оскільки закриті та знищені виконавчі провадження, у межах яких було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , захист прав позивача у спосіб оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий. Також не можливо скасувати арешт у позасудовому порядку. Тому позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.09.2004 року позивач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на яку було накладений арешт на підставі повідомлення Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції № 8325 від 08.11.2004 року, та на підставі постанови старшого державного виконавця Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Кондратенко К.О. від 13.01.2005 року.

Згідно відповіді начальника Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції О.Воробйової арешт був накладений при виконанні виконавчого листа № 2-3583, виданого Київським районним судом м. Харкова 18.11.2008 про стягнення з позивача на користь держави держмита в розмірі 99,16 грн. 05.10.2010 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та виконавче провадження було передано на виконання до ВДВС Дзержинського районного управління юстиції Харківської області. (а.с. 12)

Згідно відповіді начальником Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові виконавчі документи, боржником за якими є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до відділу не надходили та на виконанні не перебувають (а.с. зворот 8).

Також згідно відповіді начальника Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 17.02.2025 року №13313 ОСОБА_3 арешт був накладений при виконанні виконавчого листа № 2-21792 виданого 08 грудня 2003 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/2 частини від заробітку, за яким 12.02.2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Матеріали виконавчого провадження знищені в зв`язку зі спливом строку зберігання (а.с.11).

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі суд першої інстанції зазначив, що арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до частини шостої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

У частинах першій та другій статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Предметом спору у цій справі є дії органів виконавчої служби під час вчинення виконавчих дій, зокрема, щодо накладення арешту на майно боржника у виконавчого листі № 2-21792 .

Утім, у матеріалах цієї справи відсутнє судове рішення або рішення іншого органу (посадових осіб), на виконання якого видано виконавчий документ.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

З матеріалів дійсної цивільної справи не вбачається існування спору щодо права власності на це майно у іншої, крім позивач особи. Тобто посилання у позовній заяві на норми цивільного законодавства щодо захисту права власності не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не визначено особи, яка порушує це право, що свідчить про відсутність спору про право.

У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18 зроблено висновок про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Згідно правового висновку викладеного у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №234/18525/19 та від 20 жовтня 2021 року у справі №236/789/21 вказано, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року №904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18, у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №127/11276/20, у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №369/3757/20 та у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2025 року.

Судова практика у цій категорії справ є незмінною, а тому вважати висновки суду першої інстанції помилковими немає підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про те, що оскільки ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні, у рамках якого накладено арешт на належне йому нерухоме майно, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність.

Ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Немишлянського районного суду м. Харкова від 28 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 26.08.2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П. Пилипчук

О.М. Курило