КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 947/8472/25
Провадження № 2/947/2138/25
Київський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
третя особа ОСОБА_3 ,
який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
про визнання особи такою,
що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 05.03.2025 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом про до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Позивачка в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 10 лютого 1990 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованому у Палаці урочистих подій м. Одеси, про що було складено актовий запис №194.
Після реєстрації шлюбу позивачка почала проживати разом з відповідачем та його родичами за адресею: АДРЕСА_2 .
Починаючи з грудня, 2002 року відповідач ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає.
Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15.04.2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Згодом позивачка 24.02.2023 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , та з 04.02.2025 року є наймачем квартири АДРЕСА_1 .
У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 більше ніж 22 роки не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.04.2025 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
30.04.2025 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 05.05.2025 року задоволено. Витребувано з Управління Служби безпеки України в Одеській області інформацію чи відбуває ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , покарання у вигляді позбавлення волі строком 15 років, яке призначено останньому вироком Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2023 року по справі №522/2571/20 або чи перебуває останній у розшуку.
26.06.2025 року на виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 05.05.2025 року від Управління Служби безпеки України в Одеській області надійшла витребувана судом інформація.
29.07.2025 року судом ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивач у судове засідання призначене на 20.08.2025 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак до суду надійшла заява від його представника про підтримання заявлених вимог та розгляд справи провести за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання призначене на 20.08.2025 року не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу зареєстрованого місця проживання, якою є: АДРЕСА_2 , однак усі поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою, що у відповідності до ч.8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням особи.
Також відповідачем не повідомлено суд про поважність причин неявки, відзив на позовну заяву не надано.
Одночасно, повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судових засідань здійснювалось шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідач у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважається повідомленим належним чином.
Третя особа у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, пояснення стосовно позову не надала.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 , на підставі рішення виконкому Центральної райради депутатів трудящих від 20.09.1974 року №520, 29.11.1974 року видано ордер на право заселення №1006 в квартиру АДРЕСА_1 , сім`я якого складається із п`яти осіб: дружина ОСОБА_8 , син ОСОБА_2 , бабуся ОСОБА_9 , мати ОСОБА_10 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .
Також судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15.04.2022 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 10.02.1990 року у Палаці урочистих подій м. Одеси, актовий запис №194. Вказане рішення набрало законної сили 26.05.2022 року.
За час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 .
24.02.2023 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис №277, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 . Під час реєстрації шлюбу сторонни прізвища не змінювали.
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , помер, про що 12.07.2024 року Біляївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану стану в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено відповідний актовий запис №530.
Згідно з інформаційної довідки №3668-013 від 30.09.2024 року, виданої Київською районною адміністрацією Одеської міської ради про те, що на підставі розпорядження голови Київської районної адміністрації Одеської міської ради №924 від 30.09.2024 року громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , визнано наймачем житлової площі, що складається з трьох кімнат, жилою площею 39,25 кв.м., загальною площею 66,72 кв.м. трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Склад сім`ї в п`ять осіб: вона, колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , онука ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 . Визнано громадяна ОСОБА_7 , таким що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю.
04.02.2025 року між Київською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_1 укладено договір №1005/25-кв. найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду.
Позивачка зазначає, що відповідач зареєстрований у зазначеній квартирі, проте з 2002 року фактично у ній не проживає.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За правилом статті 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
У відповідності до статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
У постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно враховувати причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Крім того, згідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Приймаючи вищевикладене, з поданих до суду документів судом встановлено, що у відповідності до акту про не проживання особи, складеного 18.02.2025 року сусідами позивачки: ОСОБА_12 , мешканкою квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_13 , мешканцем квартири АДРЕСА_4 вказаного будинку; ОСОБА_14 , мешканцем квартири АДРЕСА_5 вказаного будинку; ОСОБА_15 , мешканкою квартири АДРЕСА_6 вказаного будинку, ОСОБА_16 мешканкою квартири АДРЕСА_6 вказаного будинку, ОСОБА_17 мешканкою будинку АДРЕСА_7 , засвідчено, що ОСОБА_2 з кінця 2002 року не проживає у квартирі АДРЕСА_2 , а також зазначено, що в квартирі відсутні особисті речі ОСОБА_2 .
Підписи вищевказаних громадян у складених актах засвідчені головою ОСББ «Академіка Корольова 54».
Згідно з довідкою №9 від 07.02.2011 року, виданої начальником відділу по контролю за виконанням судових рішень ТВК-28, ОСОБА_2 , 1969 року народження, засуджений 19.07.2004 року Апеляційним судом Одеської області до 14 років позбавлення волі та відбував покарання в Торезькій ВК-28 УГДУВИН в Донецькі області. Початок строку відбування покарання 15.12.2002 року, кінець строку відбування покарання 15.12.2016 року.
Позивачкою також надано до суду на підтвердження позовних вимог копію вироку Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2023 року по справі №522/2571/20.
Враховуючи положення ч.7 ст. 81 ЦПК України, судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень було перевірено та встановлено дійсність вказаних тверджень про перебування в провадженні Приморського районного суду міста Одеси справи №522/2571/20, за наслідком розглядом якої 23.06.2023 року ухвалено вирок, текст якого оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Як вбачається, вказаний вирок сторонами не оскаржувався та набрав законної сили.
З вироку Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2023 року по справі №522/2571/20 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна. Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ "Одеський слідчий ізолятор".
З вироку вбачається, що останній було ухвалено за наслідком розгляду справи в порядку спеціального судового провадження, згідно вимог ст. 323 КПК України, за відсутності обвинуваченого.
Приймаючи викладене, судом встановлено, що ОСОБА_2 наразі не відбуває покарання, переховуєтсья від органів досудового розслідування, прокурора і суду, не проживає за власним місцем зареєстрвоаного проживання понад 1 рік, не цікавиться житловою площею, факт перебування відповідача на реєстраційному обліку за даною адресою.
На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст. 77, 78 ЦПК України, у зв`язку з чим, суд вважає позов обгрунтованим та наявними підстави для визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням задоволення позовних вимог, а також звільнення позивачки від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76-78, 81, 263-265, 273, 280-281, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 321, 346, 391, 405 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_8 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_8 ), третя особа ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_8 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП: НОМЕР_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25.08.2025 року.

Головуючий Л. В. Калініченко