Справа № 145/87/25
Провадження № 22-ц/801/1715/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 рокуСправа № 145/87/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Селищанське» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 травня 2025 року, ухвалене суддею Копиловою Л.В., повне рішення складено 02 червня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Селищанське» про розірвання договору оренди землі,

встановив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив розірвати договір оренди земельної ділянки від 21 серпня 2015 року, укладений між ним, ОСОБА_1 «орендодавець», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Селищанське» (далі ТОВ «Селищанське») - «орендар», предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номер :01:002:0113, площею 2,6519 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території колишньої Селищанської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (зараз - територія Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 21 серпня 2015 року між сторонами було укладено договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 15 років. У порушення умов укладеного договору, протягом 2021, 2022 та 2023 року орендна плата йому не виплачувалася. У зв`язку з систематичною несплатою орендної плати, наявні підстави для розірвання договору оренди землі.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 травня 2025 року позов задоволено.

Розірвано Договір оренди земельної ділянки від 21 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Селищанське» щодо земельної ділянки з кадастровим номер :01:002:0113, площею 2,6519 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території колишньої Селищанської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (на даний час Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області).

Стягнуто із ТОВ «Селищанське» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень) 20 копійок.

Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ «Селищанське» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У скарзі зазначає, що на підтвердження сплати орендної плати за 2021 та 2022 роки відповідачем було надано власноруч написані позивачем розписки. Що стосується 2023 та 2024 років, то позивач не звертався за отриманням орендної плати то товариства. Тобто відповідач не здійснив виплату орендної плати тільки за 2023 рік, тобто одноразово. За 2024 рік орендна плата була виплачена в кінці року, однак сплата орендної плати за 2024 рік не була предметом розгляду даної справи. Тому суд не вправі був робити будь-які висновки про факт порушення відповідачем своїх зобов`язань по сплаті орендної плати за 2024 рік та обґрунтовувати ним рішення про розірвання договору оренди.

У письмових поясненнях, які були прийняті апеляційним судом як відзив на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:002:0113, площею 2,6519 га, яка розташована на території Селищенської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №42597072 від 20 серпня 2015 року (а.с.7).

21 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Селищаньке» укладено договір оренди землі строком на 15 років, об`єктом оренди якого є вказана вище земельна ділянка.

У пункті 9 договору сторони погодили, що орендна плата складає 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка становить 53 710,85 грн (пункт 5 договору).

Орендна плата орендарем вноситься у грошовій формі в розмірі 4 296, 87 грн.

Оподаткування орендної плати проводиться згідно вимог податкового кодексу України.

Орендна плата виплачується одноразово за фактичний термін користування земельною ділянкою, в період: серпень грудень поточного року.

За змістом п.10, 12 договору, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, з вини Орендаря, справляється пеня у розмірі 120 % річних облікової ставки НБУ діючої на день виникнення або день погашення боргу.

Звертаючись 22 січня 2025 року до суду із даним позовом ОСОБА_1 як на підставу для дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки від 21 серпня 2015 року, укладеного між ним та відповідачем ТОВ «Селищанське», посилався на несплату орендарем орендної плати за 2021, 2022 та 2023 роки, що свідчить про істотне порушення умов договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить

орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.

Відповідно до статті 24 ЗУ «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Положеннями ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату орендної плати.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17, Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі №499/793/21.

Для розірвання спірного договору оренди землі у даній справі необхідно встановити систематичність порушень зобов`язань орендаря по сплаті орендної плати (неодноразове, триваюче порушення порядку сплати орендної плати).

За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 як на підставу для розірвання договору оренди землі посилався на несплату йому ТОВ «Селищанське» орендної плати за 2021, 2022 та 2023 роки.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що ОСОБА_1 у письмових розписках від 26 серпня 2021 року та 17 грудня 2022 року підтвердив факт отримання ним від ТОВ «Селищанське» орендної плати за 2021 та 2022 роки і будь-яких претензій з цього приводу не мав.

Відтак, суд дійшов висновку, що орендна плата за 2021 та 2022 роки була сплачена позивачеві відповідачем.

Вказані висновки суду не оскаржувалися сторонами в апеляційному порядку.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що орендар ТОВ «Селищанське» допустило невиконання свого зобов`язання за договором оренди від 21 серпня 2015 року і не виплатило орендодавцю ОСОБА_1 орендну плату за 2023-2024 роки у строки, встановлені укладеним між ними договором оренди, а відтак дійшов висновку про систематичне з боку ТОВ «Селищанське» невиконання такої істотної умови договору як сплата орендної плати.

Апеляційний суд звертає увагу, що звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 не посилався як на підставу для розірвання договору оренди землі на несплату ТОВ «Селищанське» йому орендної плати за 2024 рік.

Стаття 13 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Так, частина перша цієї статті визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів предмета і підстави позову.

У змісті постанов Великої Палати Верховного Суду неодноразово зауважувалось, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).

Тобто вищевказаний принцип (диспозитивність) покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та всупереч принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанова Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).

Оскільки обставини щодо виплати чи невиплати орендної плати за 2024 рік підставами позову не були, вказане свідчить про те, що суд першої інстанції розглянув справу, вийшовши за межі позовних вимог, що є порушенням принципу диспозитивності.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено систематичність невиплати орендної плати за договором оренди від 21 серпня 2015 року, оскільки у справі встановлено лише одноразову невиплату орендної плати відповідачем за 2023 рік, що не свідчить про систематичність невиплати орендної плати.

У п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України зазначено, що підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Враховуючи положення ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 453,55 грн.

З платіжної інструкції від 26 червня 2025 року встановлено, що ТОВ «Селищанське» за подання апеляційної скарги було сплачено 1 475,28 грн, однак, враховуючи положення п.п.2 п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги підлягав до сплати судовий збір в розмірі 1 453,55 грн, а відтак ця сума і підлягає стягнення з позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384-389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Селищанське» задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 28 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Селищанське» про розірвання договору оренди землі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Селищанське» () судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.С. Панасюк