Справа № 161/6346/24 Головуючий у 1 інстанції: Шестернін В. Д.
Провадження № 22-ц/802/679/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Русинчук М.М.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Луцької міської ради, приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинська Ніна Іванівна, про визнання угод фіктивними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

01.04.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання угод фіктивними (недійсними).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.06.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, набули у власність в рівних частках (по 1/2) таке нерухоме майно:

- житловий будинок, загальною площею 33,6 м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- 2 (дві) земельні ділянки, площею по 0,25 га кожна, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться в с. Богушівка Луцького району Волинської області.

02.07.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням суду від 03.11.2023. На одній із земельних ділянок вони побудували житловий будинок площею 210 кв.м, в якому фактично проживають. Будинок не введений в експлуатацію.

Вони з дружиною займалися бізнесом, для чого брали кредити у банківських установах . З метою недопущення звернення стягнення на житлову нерухомість за зобов`язаннями, що виникли з підприємницької діяльності, позивач погодився на пропозицію дружини переоформити майно на її близьку подругу ОСОБА_9 . Таким чином, 24.07.2009 він з дружиною відчужили їхнє нерухоме майно на користь ОСОБА_9 , уклавши з нею договір купівлі-продажу (щодо житлового будинку площею 33,6 кв.м) та 2 (два) договори дарування (щодо чотирьох земельних ділянок площею по 0,125 га).

Всі ці правочини були фіктивними, тобто такими, що не тягнуть за собою юридичних наслідків, і про це домовилися всі сторони. Кошти за будинок вони не отримували, майно з їх володіння та користування не вибувало, вони продовжують жити та господарювати за старою адресою будинковолодіння. Новий власник майна ОСОБА_5 жодного дня у придбаному будинку не проживала, земельні ділянки не обробляла, комунальні послуги та інші платежі не сплачувала.

На платформі «олх» з`явилося оголошення про продаж їхнього житлового будинку та земельних ділянок. Про намір та умови продажу позивача ніхто не повідомляв.

В зв`язку з цим позивач вирішив звернувся до суду за захистом, в своїх інтересах та в інтересах 3 (трьох) малолітніх дітей.

Просить суд визнати фіктивними (недійсними) договір купівлі-продажу означеного житлового будинку та договори купівлі-продажу означених земельних ділянок, а також покласти судові витрати на відповідачів.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.06.2004 ОСОБА_10 (дарувальник) та ОСОБА_1 і ОСОБА_11 (обдаровувані) уклали договір дарування житлового будинку (а.с. 19), на підставі якого дарувальник передала безоплатно, а обдаровувані прийняли у власність житловий будинок, загальною площею 33,6 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

08.06.2004 ОСОБА_10 (дарувальник) та ОСОБА_1 і ОСОБА_11 (обдаровувані) уклали договір дарування земельної ділянки (а.с. 18), на підставі якого дарувальник передала безоплатно, а обдаровувані прийняли у власність, по 1/2 частці кожен:

- земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Богушівка Луцького району Волинської області;

- земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с. Богушівка Луцького району Волинської області.

02.07.2004 ОСОБА_1 і ОСОБА_11 уклали шлюб (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , а.с. 11).

04.12.2008 на підставі договору дарування земельної ділянки від 08.06.2004 були оформлені державні акти на право власності на земельні ділянки (а.с. 20-23) на ім`я ОСОБА_1 і ОСОБА_12 , які посвідчили право власності цих осіб на такі земельні ділянки:

- земельна ділянка площею 0,1250 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:000:0233, що знаходиться в с. Богушівка Луцького району Волинської області (далі по тексту - земельна ділянка-1) - власник ОСОБА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,1250 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:000:0235, що знаходиться в с. Богушівка Луцького району Волинської області (далі по тексту - земельна ділянка-2) - власник ОСОБА_3 ;

- земельна ділянка площею 0,1250 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:0234, що знаходиться в с. Богушівка Луцького району Волинської області (далі по тексту - земельна ділянка-3) - власник ОСОБА_1 ;

- земельна ділянка площею 0,1250 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:000:0236, що знаходиться в с. Богушівка Луцького району Волинської області (далі по тексту - земельна ділянка-4) - власник ОСОБА_3 .

24.07.2009 ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (продавці) і ОСОБА_5 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 30-31), на підставі якого продавці передали кожен по 1/2 частці, а покупець прийняла у власність цілий житловий будинок, загальною площею 33,6 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 (далі по тексту - житловий будинок-5). В цьому договорі купівлі-продажу житлового будинку продавці ствердили (пункт 5.1), що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину; проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених ними, та умов, які є обов`язковими, кожним з них прочитаний, зрозумілий і кожним схвалений.

24.07.2009 ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (дарувальники) і ОСОБА_5 (обдаровуваний) уклали договір дарування земельних ділянок (а.с. 26-27), на підставі якого дарувальники подарували, а обдаровуваний прийняв у власність земельну ділянку-1 та земельну ділянку-2.

24.07.2009 ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (дарувальники) і ОСОБА_5 (обдаровуваний) уклали договір дарування земельних ділянок (а.с. 28-29), на підставі якого дарувальники подарували, а обдаровуваний прийняв у власність земельну ділянку-3 та земельну ділянку-4.

В цих договорах дарування земельних ділянок дарувальники засвідчили (пункт 1.6), що: від обдаровуваного не приховано обставин, які мають істотне значення, самовільного будівництва на земельних ділянках немає, та ствердили (пункт 4.1), що: однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення як сторін за договором є вільним і відповідає внутрішній волі; договір, що укладається, не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Крім того, дарувальники в присутності нотаріуса передали обдаровуваному державні акти про право власності на земельні ділянки та технічну документацію (пункт 2.3).

Судом встановлено, що станом на 10.02.2016 в житловому будинку-5 проживало подружжя ОСОБА_13 . Дані про проживання інших осіб відсутні (акт обстеження умов проживання від 10.02.2016 року (а.с. 99).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.04.2016 у справі №487/1378/16 (а.с. 11 зворот - 12) були усиновлені 3 (троє) дітей: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьками цих дітей оголошено ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Змінено прізвище, по батькові та місце народження цих дітей.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.11.2023 у справі №161/16854/23 (а.с. 16-17, 178-180) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції 02.07.2004, актовий запис №466. Стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/2 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.10.2023 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що оспорювані правочини були фіктивними, тобто такими, що не тягнуть за собою юридичних наслідків, і про це домовилися всі сторони. Кошти за будинок вони не отримували, майно з їх володіння та користування не вибувало, вони продовжують жити та господарювати за старою адресою будинковолодіння. Новий власник майна ОСОБА_5 жодного дня у придбаному будинку не проживала, земельні ділянки не обробляла, комунальні послуги та інші платежі не сплачувала. На платформі «олх» з`явилося оголошення про продаж житлового будинку та земельних ділянок. Про намір та умови продажу позивача ніхто не повідомляв. В зв`язку з цим позивач вирішив звернувся до суду за захистом, в своїх інтересах та в інтересах 3 (трьох) малолітніх дітей.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Наведені висновки викладені у постановах Верховного від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі

№ 910/18436/16.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, та згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

За пунктом 6 статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами першою-третьою, шостою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1 належало на праві власності по 1/2 частки земельних ділянок, які були предметом оспорюваних договорів дарування, за договором дарування від 08 червня 2004 року, який посвідчений 08 червня 2024 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Зінчук Г.Т., та 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , за договором дарування від 08 червня 2004 року, який посвідчений 08 червня 2004 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Зінчук Г.Т..

З пояснень учасників справи та досліджених доказів колегія суддів прийшла до висновку, що при укладенні оспорюваних договорів жодна із сторін не мали наміру на їх виконання.

Судом встановлено, що після укладення оспорюваних договорів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які одружилися 02.07.2004 року, продовжили проживати у відчуженому будинку та користуватись ним та земельними ділянками, як власниками (сплачували комунальні послуги, здійснювали поточні ремонти, обробляли земельні ділянки та планувати подальше покращення житлових умов). Тобто, передача предмету оспорюваних договорів фактично не відбулась та жодна із сторін цього не вимагала.

Той факт, що ОСОБА_13 не мали наміру реально відчужувати спірне майно, підтверджується діями останніх щодо зведення на подарованій землі за власні кошти нового будинку. Так , відповідно до заяви ОСОБА_3 від 20.06.2008 року було виготовлено технічний звіт по топографо - геодезичних роботах для виготовлення проектної документації по будівництву житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 (а.с. 37-42). З пояснень позивача, які не заперечувались відповідачем ОСОБА_3 , будинок був побудований та почав ними використовуватись доля потреб сім`ї, проте так і не введений в експлуатацію.

Також, після усиновлення в 2016 році трьох дітей ( а.с .12-14) такі почали проживати разом з усиновлювачами в АДРЕСА_1 . Відповідно до довідок та актів , що наявні в справі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх діти ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 проживали та були зареєстровані ( з 04.11.2016 по 29.12.2023 року) в АДРЕСА_2 ( а.с 30, 99, 100). Після грудня 2023 року фактично проживають за даною інформацією без реєстрації( а.с 101).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 , наполягаючи на тому, що відбулось реальне відчуження нерухомого майна ОСОБА_5 , не змогла пояснити для чого ними зводився за власні кошти новий будинок на земельній ділянці, яка їм не належала.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 пояснила, що на прохання своїх друзів, яким потрібна була допомога, уклала договір дарування земельних ділянок та житлового будинку в с. Богушівка Луцького району. Вказаним майном ніколи не користувалася, інколи приїжджала в с. Богушівку в гості до ОСОБА_3 та допомагала на городі (вибирати картоплю).

Як ОСОБА_3 так і ОСОБА_5 , вказували , що будинок було продано за 30000 грн. При цьому ОСОБА_3 , стверджуючи, що продаж відбувся реальний з метою покращення фінансового стану сім`ї не змогла пояснити куди були використані 30000 гривень та чому земельна ділянка була подарована , при тому що сім`я потребувала фінансів.

З письмових доказів, що дослідженні судом вбачається, що 13.07.2011 року ОСОБА_5 склала нотаріально посвідчений заповіт, яким житловий будинок в АДРЕСА_2 та земельну ділянку за вказаною адресою заповіла ОСОБА_3 (а.с. 32). 01.01.2014 року між сторонами було укладено договір безоплатного користування житлом в АДРЕСА_2 ( а.с.33-35). 04.04.2016 року ОСОБА_5 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатись (увесь спектр прав та обов`язків) належним їй майном по АДРЕСА_1 (а.с 33).

Вчинення ОСОБА_5 вказаних правочинів, в свою чергу свідчить, про її наміри залиши нерухоме майно в АДРЕСА_2 зокрема: ОСОБА_3 ..

Як позивач, так і відповідача в своїх поясненнях вказували, що укладення оспорюваних договорів було зумовлене необхідністю, зокрема: вберегти майно, яке могло бути реалізоване на виконання боргових зобов`язань, які сторони мали на той час у зв`язку з розвитком спільного бізнесу.

Позивач вказував, що саме ОСОБА_3 була ініціатором укладення договорів, а він довіряючи їй вцілому погодився на їх укладення. Зазначав, що намагався вирішити спір в досудовому порядку з ОСОБА_5 , однак та вказувала, що всі питання вирішує ОСОБА_3 .. В свою чергу в апеляційній інстанції відповідач ОСОБА_5 також вказувала, що не заперечує, що опинилась в незручному становищі, однак подальшу долю спірного майна має вирішити саме ОСОБА_3 ..

Судом встановлено, що ні у ОСОБА_1 , ні у ОСОБА_3 не має у власності чи у користуванні іншого житла.

Аналізуючи вищевикладене в сукупності, суд вважає доведеним твердження позивача, що оспорювані ним договори були фіктивними, оскільки жоден із сторін договору не бажав правових наслідків які б мали настати у зв`язку з укладеними договорами.

За таких обставин позовні вимоги є підставними, однак позов підлягає до часткового задоволення, а саме: до визнання договорів недійсними в частині відчуження (дарування) майна, власником якого був ОСОБА_1 ..

Також судовому захисту підлягає лише вимоги позивача, що стосуються його прав та інтересів, щодо вказівки позову про захист інтересів дітей то колегія суддів вважає їх безпідставними та бездоказовими, оскільки на момент укладення договорів діти не мали жодних прав та інтересів щодо даного майна, оскільки їх усиновлення відбулося по спливу 7 років після укладення договорів, які оскаржуються. Порушення права проживання неповнолітніх дітей за адресою АДРЕСА_2 на даний час не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що при укладенні договорів дарування від 24 липня 2009 року та договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року, в частині відчуження 1/2 їх частки (земля, житловий будинок) належної дарувальнику та продавцю ОСОБА_1 за договором дарування від 08 червня 2004 року та договором купівлі-продажу від 08 червня 2004 року, воля сторін не відповідала зовнішньому їх прояву та вони не передбачили реального настання правових наслідків, обумовлених даними правочинами, їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на це нерухоме майно, а тому такі підлягають визнанню судом недійсними, в частині відчуження 1/2 їх частки.

Безпідставними є твердження відповідача ОСОБА_3 про пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки відповідачем ОСОБА_18 не було заявлено про необхідність застосування строків позовної давності, а саме до неї як до набувача майна , були заявлені вимоги ОСОБА_1 .

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову .

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат ( ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду , то відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України додаткове рішення суду від 04 квітня 2025 року підлягає до скасування.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір дарування земельних ділянок від 24 липня 2009 року, за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подарували земельні ділянки: площею 0.1250 га кадастровий номер :02:000:0234 виділену для ведення особистого селянського господарства; площею 0,1250 га кадастровий номер :02:000:0236, виділену для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в с. Богушівка, Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області ОСОБА_5 , в частині дарування 1/2 частки земельних ділянок, розташованих за адресою: с. Богушівка, Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області, що належали ОСОБА_1 за договором дарування від 08 червня 2004 року, який посвідчений 08 червня 2024 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Зінчук Г.Т., зареєстрований в реєстрі № 1160.

Визнати частково недійсним договір дарування земельних ділянок від 24 липня 2009 року за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подарували земельні ділянки: площею 0.1250 га, кадастровий номер :02:000:0233, виділену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; площею 0,1250 га, кадастровий номер :02:000:0235, виділену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані в с. Богушівка, Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області ОСОБА_5 , в частині дарування 1/2 частки земельних ділянок, які розташовані за адресою: с. Богушівка, Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області, що належали ОСОБА_1 за договором дарування від 08 червня 2004 року, який посвідчений 08 червня 2004 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Зінчук Г.Т., зареєстрований в реєстрі № 1160.

Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу будинку від 24 липня 2009 року, за яким ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відчужили житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , в частині відчуження 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 , за договором дарування від 08 червня 2004 року, який посвідчений 08 червня 2004 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Зінчук Г.Т., зареєстрований в реєстрі № 1158.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2025 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: