Справа № 450/2222/20 Провадження № 4-с/450/9/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мельничук І. І.

при секретарі Глинській У. Я.

за участю скаржника ОСОБА_1

заінтересової особи Ільчишин Л. В.

представника заінтересованої особи Репака В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Пустомити скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни щодо вчинення виконавчих дій у цивільній справі № 450/2222/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу, -

в с т а н о в и в :

в провадження Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни щодо вчинення виконавчих дій, а саме щодо скасування постанови про відвід у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3, визнання дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни неправомірними, зобов`язання приватного виконавця Ільчишин Любов Володимирівну усунути порушення, поновлення права ОСОБА_1 в спосіб повернення виконавчого листа стягувачу ФОП ОСОБА_3 з одночасним вчиненням усіх процесуальних дій, що пов`язані із поверненням виконавчого листа у цивільній справі № 450/2222/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу.

Скаргу обґрунтовує тим, що 23.06.2025 року нею було подано заяву про відвід приватного виконавця, 30.06.2025 року нею було особисто отримано постанову про відвід у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відповідно до змісту якої ї' було відмовлено у відводі приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л. В. Дану постанову ОСОБА_1 вважає незаконною і необґрунтованою, виходячи з того, що жодним чином недотримання приватним виконавцем Ільчишин Л. В. норм ст. ст. 6, 129 Конституції України, п. 1 ст. 7 Конвенції, ст. 10 Загальної декларації з прав людини, ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. ст. 1, 2, 3, 4, 5 ЗУ «Про виконавче провадження», що зазначено нею у заяві про відвід приватного виконавця та підтверджено належними доказами, що додаються. Зазначає, що приватний виконавець у своєму рішенні про відмову у заяві про відвід, посилаючись на норму ст. 23 ЗУ «Про виконавче провадження» жодним чином не врахував, що наведені доводи передбачені ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» є не вичерпними, виходячи з положення чт. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо здійснення виконавчого провадження виконавцем з обов`язковим дотриманням засад: Верховенства права, законності, неупередженості і справедливості, що повно та ґрунтовно було зазначено у її заяві про відвід приватного виконавця та повністю проігноровано приватним виконавцем, що на її думку повністю унеможливило реалізацію її права на здійснення виконавчих дій виключно у відповідності до до ст. ст. 2, 3, 4, 5, 19 ЗУ «Про виконавче провадження». Виходячи з вищезазначеного, очевидних фактів, що підтверджені належними, достатніми доказами, що додаються, які засвідчують необ`єктивність приватного виконавця, що проявляється не тільки нікчемності постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 від 06.05.2025 року, а й усіх процесуальних діях. Посилаючись на положення ст. ст. 6, 129 Конституції України, п. 1 ст. 7 Конвенції, ст. 10 Загальної декларації з прав людини, ч. 1 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. ст. 19, 28, 448, 451, 453-1, 453-2, 453-3, 453-4 ЦПК України, просить скасувати постанову про відвід у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3, постановлену із грубим порушенням ЗУ «Про виконавче провадження», визнати дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни неправомірними, зобов`язати приватного виконавця Ільчишин Любов Володимирівну усунути порушення, поновити права ОСОБА_1 в спосіб повернення виконавчого листа стягувачу ФОП ОСОБА_3 з одночасним вчиненням усіх процесуальних дій, що пов`язані із поверненням виконавчого листа.

01.08.2025 року представником заінтересованої особи приватного виконавця Ільчишин Л. В. - адвокатом Репаком В. В. подано на адресу суду заперечення на скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни, в якому просить відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни щодо вчинення виконавчих дій - у повному обсязі, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн., таке мотивує тим, що зазначена скарга є безпідставною, така не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, доводи боржника не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки 05.05.2025 року на адресу приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни надійшла заява про відкриття виконавчого провадження та оригінал виконавчого листа № 450/2222/20, виданого 10.06.2021 року Пустомитівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 4799,10 грн. та 840,80 грн. судового збору. 06.05.2025 року на підставі вищевказаної заяви та виконавчого документа приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3, яку скеровано боржнику для виконання, стягувачу до відома. 06.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження згідно якої визначено стягнути з боржника 380,55 грн. 06.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 563,99 грн. 06.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження згідно якої визначено стягнути з боржника 1071,25 грн. 06.05.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. В ході виконавчого провадження приватним виконавцем встановлено, що боржниця володіє транспортним засобом. У зв`язку з тим 13.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. направлено боржниці ОСОБА_1 вимогу в якій зобов`язано в термін до трьох днів з дня отримання вимоги пред`явити транспортний засіб, що належить їй на праві власності. Однак, боржниця не виконала вимоги приватного виконавця та не повідомила про місцезнаходження транспортного засобу. 13.05.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, зокрема транспортного засобу належного боржниці. 23.06.2025 року боржницею подано заяву про відвід приватного виконавця. Підставою відводу за висновками ОСОБА_1 слугували порушення допущені приватним виконавцем в ході виконавчого провадження. 27.06.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про відвід у виконавчому провадженні згідно якої відмовлено у клопотанні боржниці ОСОБА_1 у відводі приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни у зв`язку із відсутністю передбачених законом підстав. Листом від 27.06.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. повідомлено боржницю про відсутність підстав для відводу. Щодо відсутності підстав скасування постанови про відвід у виконавчому провадженні НОМЕР_3 від 27.06.2025 року, то зазначає, що підстави для відводу виконавця є виключними та вичерпно визначеними законом. Твердження боржниці щодо відсутності електронного підпису на заяві про відкриття виконавчого провадження не стосуються особи самого виконавця, не свідчать про його упередженість, конфлікт інтересів чи іншу зацікавленість у результатах виконавчого провадження. Таким чином, у приватного виконавця відсутні будь-які обставини, які б відповідали положенням частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» та могли б бути підставою для його відводу у даному виконавчому провадженні. Щодо безпідставності вимог скаржниці про зобов`язання приватного виконавця Ільчишин Л.В. усунути порушення, поновити її права в спосіб повернення виконавчого листа стягувачу ФОП ОСОБА_3 з одночасним вчиненням усіх процесуальних дій, що пов`язані з поверненням виконавчого листа, то оскільки виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання. У той же час звертає увагу суду на те, що разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони. В подальшому, у разі прийняття виконавцем такого виконавчого листа до виконання, тобто відкриття виконавчого провадження, пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення. Відтак, винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 02.04.2025 року стала наслідком переривання строку пред`явлення такого документа до виконання і встановлення нового строку з дня його повернення, тобто з 02.04.2025 року. У зв`язку з тим, строк для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання на момент подачі стягувачем ФОП ОСОБА_5 заяви про відкриття виконавчого провадження не закінчився. Отже, у приватного виконавця Ільчишин Л.В. не було підстав для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, однак у виконавця існував законодавчо визначений обов`язок відкрити виконавче провадження шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Відтак констатує, що жодних протиправних та незаконних дій приватним виконавцем Ільчишин Л.В. по відношенню до боржниці не вчинено, а натомість, правомірно, з дотриманням приписів законодавства про виконавче провадження, відкрито виконавче провадження. Також зазначає, що скаржницею недотримано процесуальні вимоги при подання скарги на дії приватного виконавця, а розмір суми судових витрат, які приватний виконавець Ільчишин Л.В. понесе у зв`язку із розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу, становить 5 тисяч гривень. Разом із запереченням на скаргу подається заява про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. Посилаючись на ч.1 ст. 452 ЦПК України просить стягнути з скаржниці судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні вказаної скарги.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 подану нею скаргу підтримала, з підстав, викладених у ній, просила задоволити таку, а також пояснила, що 15.04.2021 року Пустомитівським районним судом Львівської області було винесено рішення, на підставі якого був виданий виконавчий лист, який за заявою стягувача було пред`явлено до виконання до Пустомитівського районного відділу ДВСУ 30.06.2021 року. 19.11.2021 року виконавцем Фенич Б. В. відкрито виконавче провадження, а 01.04.2025 року державним виконавцем Хурдепою С. Ю. таке було завершене та повернуто виконавчий лист стягувачу. В подальшому приватним виконавцем Ільчишин Л. В. було відкрито виконавче провадження, зазначає, що така зловживаючи службовим становищем та недотрималась положень чинного законодавства. Враховуючи факти перевищення повноважень заінтересованою особою та її адвокатом в адміністративному провадженні, що розглядалось відповідно до норм КУпАП є належним доказом вчинення, на її думку, шахрайських дій групою осіб щодо заволодіння її майном.

Представник заінтересованої особи - адвокат Репак В. В. в судовому засіданні просив у задоволенні скарги відмовити повністю, зазначив, що скарга боржниці є безпідставною та не підтверджена жодними належними доказами. Виконавче провадження відкрито законно, на підставі чинного виконавчого листа і в межах строків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Усі постанови, винесені 06 травня 2025 року, відповідають вимогам закону і спрямовані виключно на забезпечення виконання судового рішення, яке є обов`язковим відповідно до Конституції України. Підстав для відводу виконавця не існує, упередженість чи конфлікт інтересів боржницею не доведено. Посилання на порушення строків пред`явлення виконавчого документа не відповідає дійсності, оскільки строки переривалися і зупинялися, у тому числі на час воєнного стану. Жодних прав боржниці не порушено, тому просимо відмовити у задоволенні скарги та стягнути витрати на правничу допомогу.

Заінтересована особа приватний виконавець Ільчишин Л. В. у судовому засіданні підтримала позицію свого представника, вказала, що її дії у цьому виконавчому провадженні вчинені відповідно до закону та в межах повноважень. Виконавче провадження відкрито на підставі належного виконавчого документа. Постанови, винесені нею, мають на меті забезпечити реальне виконання судового рішення, яке підлягає обов`язковому виконанню. Вважає, що підстав для її відводу немає. Строки пред`явлення документа дотримані. Просить суд відмовити у задоволенні скарги.

Вивчивши матеріали справи та скарги, суд приходить до висновку, що у задоволенні скарги слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.04.2021 року вирішено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - задоволити; стягнути з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 завданні збитки в порядку регресу у розмірі 4799,10 гривень,а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 840,80 гривень сплаченого судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду постановлено апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.04.2021 року залишено без змін.

Постанова Львівського апеляційного суду не оскаржувалась та набрала законної сили 15.04.2025 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

10.06.2021 року Пустомитівським районним судом Львівської області видано виконавчий лист.

05.05.2025 року на адресу приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни надійшла заява про відкриття виконавчого провадження та оригінал виконавчого листа № 450/2222/20, виданого 10.06.2021 року Пустомитівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 завдані збитки в порядку регресу у розмірі 4799,10 грн. та 840,80 грн. судового збору.

06.05.2025 року на підставі вищевказаної заяви та виконавчого документа приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3, яку скеровано боржнику для виконання, стягувачу до відома.

06.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження згідно якої визначено стягнути з боржника 380,55 грн.

06.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 563,99 грн.

06.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження згідно якої визначено стягнути з боржника 1071,25 грн.

06.05.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. В ході виконавчого провадження приватним виконавцем встановлено, що боржниця володіє транспортним засобом. У зв`язку з тим 13.05.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л.В. направлено боржниці ОСОБА_1 вимогу в якій зобов`язано в термін до трьох днів з дня отримання вимоги пред`явити транспортний засіб, що належить їй на праві власності. Однак, боржниця не виконала вимоги приватного виконавця та не повідомила про місцезнаходження транспортного засобу.

13.05.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, зокрема транспортного засобу належного боржниці.

23.06.2025 року боржницею подано заяву про відвід приватного виконавця. Підставою відводу приватного виконавця Ільчишин Л. В. - Шерстобітова Л. С. вважала незаконність постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки на її думку заява стягувача про відкриття виконавчого провадження є недійсною. Скаржниця зазначала про те, що заява стягувача не містить його належного електронного підпису, що не дає змогу однозначно встановити його особу.

27.06.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про відвід у виконавчому провадженні згідно якої відмовлено у клопотанні боржниці ОСОБА_1 у відводі приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни у зв`язку із відсутністю передбачених законом підстав.

Листом від 27.06.2025 року приватним виконавцем Ільчишин Л. В. повідомлено боржницю про відсутність підстав для відводу.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно частини 1 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача. З тих самих підстав відвід виконавцю може бути заявлений стягувачем, боржником або їхніми представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і може бути заявлений у будь-який час до закінчення виконавчого провадження.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» питання про відвід приватному виконавцю, який не заявив самовідвід, вирішується самим приватним виконавцем у строк до п`яти робочих днів після надходження заяви про відвід. У випадку самовідводу приватного виконавця він зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу або передати його за згодою стягувача іншому приватному виконавцю чи відповідному органу державної виконавчої служби. Постанова приватного виконавця про самовідвід або про відмову у відводі може бути оскаржена стягувачем, боржником або їхніми представниками до суду.

Згідно частини 4 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець, приватний виконавець (далі - виконавець) не може виконувати рішення, якщо: 1) боржником або стягувачем є сам виконавець, близькі йому особи (особи, які разом проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки з виконавцем (у тому числі особи, які разом проживають, але не перебувають у шлюбі), а також незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням виконавця), пов`язані з ним особи.

Пов`язаними особами у розумінні цього Закону є юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або результати їхньої діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, з урахуванням таких критеріїв: виконавець безпосередньо та/або опосередковано (через пов`язаних осіб) володіє корпоративними правами юридичної особи, яка є стороною виконавчого провадження, чи спільно з юридичною та/або фізичною особою, яка є стороною виконавчого провадження, володіє корпоративними правами будь-якої юридичної особи; виконавець має право та/або повноваження призначати (обирати) одноособовий виконавчий орган або колегіальний склад виконавчого органу/склад наглядової ради зазначених юридичних осіб.

Пряма або опосередкована участь держави в юридичних особах не є підставою для визнання таких юридичних осіб пов`язаними; 2) боржником або стягувачем є особа, яка перебуває у трудових відносинах з таким виконавцем; 3) виконавець, близька йому особа або особа, яка перебуває з виконавцем у трудових відносинах, має реальний або потенційний конфлікт інтересів; 4) сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають на виконанні у приватного виконавця, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності такого приватного виконавця.

При цьому, суд звертає увагу скаржника, що підстави для відводу виконавця є виключними та вичерпно визначеними законом. Твердження Шерстобітової Л. С. щодо відсутності електронного підпису на заяві про відкриття виконавчого провадження не стосуються особи самого виконавця, не свідчать про його упередженість, конфлікт інтересів чи іншу зацікавленість у результатах виконавчого провадження.

Таким чином, судом встановлено, що у приватного виконавця відсутні будь-які обставини, які б відповідали положенням частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» та могли б бути підставою для його відводу у даному виконавчому провадженні.

Разом з тим, стягувач не подавав заяву про відкриття виконавчого провадження в електронній формі, а отже, твердження скаржниці про відсутність електронного підпису на такій заяві та неможливість ідентифікації особи заявника є безпідставними.

Суд вважає безпідставними вимоги скаржниці щодо зобов`язання приватного виконавця Ільчишин Л.В. усунути нібито допущені порушення та поновити її права шляхом повернення виконавчого листа стягувачу ФОП ОСОБА_3 із одночасним вчиненням процесуальних дій, пов`язаних з його поверненням, оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами та не ґрунтуються на положеннях закону, з огляду на наступне:

відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до положень частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, зокрема: судових наказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2129-IX «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», яким розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII доповнено пунктом 102, згідно з яким тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України «Про виконавче провадження», як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.

Воєнний стан, запроваджений в Україні 24 лютого 2024 року, наразі не припинено та не скасовано.

Враховуючи вищенаведене, оскільки строк пред`явлення до виконання вказаного виконавчого листа у цивільній справі № 450/2222/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу, визначений до 18.05.2024 року, а зазначена дата настала під час дії на території України воєнного стану, а тому, відповідно до положень пункту 10-2 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», строки пред`явлення цього виконавчого листа до виконання перервалися та заново встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2024 року у справі №274/1067/18, зазначивши наступне: «… Строк пред`явлення до виконання вказаного виконавчого листа визначений до 25 червня 2022 року, разом з тим, зазначена дата настала під час дії на території України воєнного стану, тому відповідно до положень пункту 10-2 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення цього виконавчого листа до виконання перервався.».

У відповідності до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не сплив. Разом з тим, з виконавчого листа, поданого стягувачем до примусового виконання, вбачається, що 02.04.2025 року такий був повернутий стягувачу без виконання на підставі п.7 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

Відповідна відмітка про його повернення стягувачу міститься у виконавчому листі.

Згідно приписів ч. ч. 4, 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

З наведеного вище суд доходить висновку, що законодавством передбачено кілька часових відрізків, упродовж яких перебіг строку пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається у разі звернення стягувача до органу примусового виконання. Так, первісне пред`явлення виконавчого документа до виконання відбувається шляхом подання стягувачем заяви про примусове виконання судового рішення, на підставі якого видано відповідний виконавчий лист. У подальшому, у разі прийняття такого виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження, відлік нового строку його пред`явлення розпочинається з дня повернення документа стягувачу.

Частиною 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Відтак, винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 02.04.2025 року стала наслідком переривання строку пред`явлення такого документа до виконання і встановлення нового строку з дня його повернення, тобто з 02.04.2025 року, що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

В межах 3-річного строку, встановленого положенням ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», стягувачем ФОП ОСОБА_3 повторно пред`явлено виконавчий лист до виконання приватному виконавцю Ільчишин Л. В.

Таким чином, після переривання у зв`язку із поверненням виконавчого документа, стягувач був вправі повторно пред`явити виконавчий документ протягом трьох років, тобто до 02.04.2028 року.

Аналогічна правова позиція сформульована Верховним Судом у постанові від 26.09.2019 року у справі №285/4325/15-ц, в постанові від 10.10.2018 року у справі №285/4208/15-ц, в постанові від 21.11.2018 року по справі №2-160/11-ц.

У зв`язку з тим, строк для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання на момент подачі стягувачем ФОП ОСОБА_5 заяви про відкриття виконавчого провадження не закінчився.

У відповідності до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання: 1) якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця; 2) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно положень частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

З приписів частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавець розпочинає примусове виконання рішень на підставі виконавчого документу, зазначеного у статті 3 Закону:1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов до суду у випадках передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку встановлених законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Також суд звертає увагу на те, що відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine», § 52, п. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

У своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суду з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року, рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У справі "Кайсин проти України" Європейський суд наголосив, що правосуддя було б ілюзорним, як би внутрішній правопорядок держави дозволяв невиконання остаточного й обов`язкового рішення суду стосовно однієї з сторін.

У справі "Фуклев проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах "Півень проти України" від 29.06.2004 заява № 56849/00).

У рішенні у справі "Янголенко проти України", no. 14077/05, від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

Отже, у приватного виконавця Ільчишин Л.В. не було підстав для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, однак у виконавця існував законодавчо визначений обов`язок відкрити виконавче провадження шляхом винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак жодних протиправних та незаконних дій приватним виконавцем Ільчишин Л.В. по відношенню до боржниці не вчинено, а натомість, правомірно, з дотриманням приписів законодавства про виконавче провадження, відкрито виконавче провадження.

Щодо вимог скаржника ОСОБА_1 про усунення порушеного її права, поновлення її прав, в процесі розгляду скарги судом, що жодні права, свободи та законні інтереси скаржниці приватним виконавцем Ільчишин Л.В. не були порушені, скаржником не наведено будь-яких належних доказів відносно того, яким чином, заходи щодо примусового виконання рішень, здійснені приватним виконавцем Ільчишин Л. В. порушило її інтереси. а тому така є безпідставною.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, у відповідності до ч. 1-2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) зроблено висновок, що об`єктом захисту виступає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, захисту підлягає не будь-яке право особи, а лише таке, яке являється порушеним, невизнаним або оспорюється.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Обов`язковою підставою звернення до суду є порушення прав і свобод сторони виконавчого провадження, в даному випадку боржника. Боржник повинен довести яким чином його права порушено з огляду на те, що рішенням суду саме з нього стягнуто борг.

Висновки скаржниці відносно питання порушення його прав та законних інтересів є безпідставними та необґрунтованими і спростовується фактами наведеними вище.

З врахуванням викладеного суд встановив, що скаржницею не доведено належними, допустимими доказами порушення її прав чи свобод. Законодавець передбачив судовий контроль щодо виконання судових рішень з метою недопущення зловживання правами та додержанням відповідних обов`язків виконавцем та сторонами виконавчого провадження.

Враховуючи наведене вище, суд встановив, що скарга боржниці є безпідставною, а доводи, викладені в ній, не відповідають фактичним обставинам справи та не узгоджуються з приписами законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: "На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат".

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям, суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.2 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 4, 5, 9 ст.141 ЦПК України.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі N362/3912/18 (провадження N61-15005св19), у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року в справі N201/14495/16-ц (провадження N61-22962св19).

В обґрунтування розміру понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. до матеріалів справи надано копії наступних документів: Договору про надання правової допомоги № 27 від 30.07.2025 року; акта прийому-передачі наданих правничих послуг на підставі договору про надання правової допомоги № 27 від 30.07.2025 року; рахунку № 1 за правничі послуги , що надані на підставі Договору про надання правової допомоги № 27 від 30.07.2025 року; ордер на надання правничої допомоги адвокатом Репаком В. В. - приватному виконавцю виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівні серії ВС № 1388304 від 30.07.2025 року.

Згідно копії акта прийому-передачі наданих правничих послуг на підставі договору про надання правової допомоги № 27 від 30.07.2025 року, вбачається, що сторони склали даний акт про наступне: Адвокатське боро надало, а Клієнт отримав станом на 31.07.2025 року правову допомогу, що передбачена п. 1.1., 4.3 Договору про надання правової допомоги № 27 від 30.07.2025 року (надалі - Договір), у справі № 450/2222/20 за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни щодо вчинення виконавчих дій, а саме: - аналіз, вивчення документів, консультація Клієнта, підготовка, складання та подання до Пустомитівського районного суду Львівської області заперечення на скаргу у справі № 450/2222/20 - 5 (п?ять) годин, що становить до оплати - 5 000, 00 грн., відповідно до п. 2 Акта, розмір гонорару по Договору згідно рахунку № 1 від 31.07.2025 року складає 5 000, 00 грн.

Відповідно до Рахунку № 1 за правничі послуги , що надані на підставі Договору про надання правової допомоги № 27 від 30.07.2025 року, при визначенні розміру оплати на правову допомогу Алвокатське бюро керується п.4.3 Договору, відповідно до якого вартість години роботи Адвокатського бюро, Адвоката, що призначений Адвокатським бюро для надання правової допомоги Кліснту за цим Договором, складає 1 000, 00 грн. за 1 (одну) годину роботи; загальний розмір гонорару за надання Клієнту правової допомоги згідно рахунку № 1 складає 5 000, 00 грн.

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 року № 640/8316/20, від 21.10.2021 року у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.

Враховуючи особливості предмета спору, відмові у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни щодо вчинення виконавчих дій у цивільній справі № 450/2222/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу, безпідставність такої, складність справи, кількість досліджених доказів, тривалість розгляду, характер правових послуг, найменування робіт, зазначених в Акті прийому-передачі наданих правничих послуг на підставі договору про надання правової допомоги № 27 від 30.07.2025 року, а також оцінюючи заявлену суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. через призму її виправданості, обґрунтованості та відповідності засадам справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення відповідної заяви.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає обґрунтованим і справедливим визначити розмір витрат на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн, як таку, що відповідає критеріям розумності, виправданості та співмірності зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

Керуючись ст. ст. 133-141, 447, 450, 451-452 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд-

у х в а л и в:

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни щодо вчинення виконавчих дій, а саме щодо скасування постанови про відвід у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3, визнання дії приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни неправомірними, зобов`язання приватного виконавця Ільчишин Любов Володимирівну усунути порушення, поновлення права ОСОБА_1 в спосіб повернення виконавчого листа стягувачу ФОП ОСОБА_3 з одночасним вчиненням усіх процесуальних дій, що пов`язані із поверненням виконавчого листа у цивільній справі № 450/2222/20 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч гривень) грн.

Ухвала суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 01.09.2025 року.

СуддяІ. І. Мельничук