Справа № 132/1417/24
Провадження № 2/132/76/25
РІШЕННЯ

Іменем України

19 серпня 2025 року Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого - судді СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання - РИБАК І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 132/1417/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Калинівської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у власність фізичної особи,

ВСТАНОВИВ:

До Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , Калинівської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просить суд визнати незаконним рішення Калинівської міської ради Вінницької області про передачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1548га. у власність ОСОБА_2 . В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що відповідно до Договору дарування, посвідченого 30.12.1976 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Коваль Л.М., та зареєстрованого 25.03.1998 року у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1229, він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 0,15га. Поруч з його домоволодінням межують земельні ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1га., та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1548га., які на праві власності належать ОСОБА_2 . Під час вирішення ним питання про приватизацію своєї земельної ділянки, він з`ясував, що частину земельної ділянки, яка належить до його будинковолодіння площею 0,05га., без його згоди, ОСОБА_2 незаконно включив до своєї земельної ділянки. З урахуванням цього вважає, що його права та інтереси порушені, а тому вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Одночасно із позовною заявою на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,15478га. для ведення особистого селянського господарства, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , та заборони останньому вчиняти нотаріальні дії щодо вказаної земельної ділянки.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2024 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В.

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 06.05.2024 року, позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення її недоліків.

Згідно ухвали судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 06.05.2024 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - повернуто заявнику.

Після усунення ОСОБА_1 недоліків позовної заяви, ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 03.06.2024 року, відкрите провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання.

21.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про витребування доказів, яку підтримав у судовому засіданні, в якому був особисто присутнім 05.08.2024 року, про що свідчить протокол судового засідання від 05.08.2024 року.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 05.08.2024 року, клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування доказів - задоволено. Зобов`язано Калинівську міську раду Вінницької області надати Калинівському районному суду Вінницької області на протязі п`яти діб з моменту отримання копії цієї ухвали - належним чином оформлену та засвідчену копію рішення Калинівської міської ради Вінницької області (дата та номер не відомі) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1га., та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1548га., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та надання їх у власність ОСОБА_2 . Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати Калинівському районному суду Вінницької області на протязі п`яти діб з моменту отримання копії цієї ухвали - належним чином оформлену та засвідчену копію технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1га., та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1548га., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Продовжено строк підготовчого провадження у справі не більше ніж на тридцять днів з дня постановлення цієї ухвали.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбувалось 04.09.2024 року, позивач ОСОБА_1 будь-яких заяв та/або клопотань з питань, які визначені статтею 197 ЦПК України, та підлягають вирішенню безпосередньо під час проведення підготовчого засідання, не заявляв, та не заперечував проти закриття підготовчого провадження у справі.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 04.09.2024 року, закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 30.09.2024 року на 15год.30хв.

Письмовою заявою від 30.09.2024 року (вх.№ 9319/24), позивач ОСОБА_1 просив судове засідання, яке призначене на 30.09.2024 року на 15год.30хв. відкласти на іншу дату і час у зв`язку із зайнятістю.

Письмовим клопотанням від 30.10.2024 року (вх.№ 10572/24), позивач ОСОБА_1 просив судове засідання, яке призначене на 31.10.2024 року на 16год.00хв. відкласти на іншу дату і час у зв`язку із необхідністю вирішення питання щодо залучення до участі у справі співвідповідача.

Письмовою заявою від 16.12.2024 року (вх.№ 12239/24), позивач ОСОБА_1 просив судове засідання, яке призначене на 18.12.2024 року на 09год.00хв. відкласти на іншу дату і час у зв`язку із виїздом за межі України.

В судовому засіданні 28.04.2025 року позивач ОСОБА_1 просив судове засідання відкласти на іншу дату та час у зв`язку із необхідністю скористатись правовою допомогою, про що свідчить протокол судового засідання від 28.04.2025 року.

В судовому засіданні 12.05.2025 року позивач ОСОБА_1 просив судове засідання відкласти на іншу дату та час у зв`язку із необхідністю отримання доказів, про що свідчить протокол судового засідання від 12.05.2025 року.

28.05.2025 року (вх.№ 5942/25) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із письмовим клопотанням про залучення співвідповідача.

Письмовою заявою від 09.07.2025 року (вх.№ 7698/25), позивач ОСОБА_1 просив судовий розгляд провести у його відсутність у зв`язку із перебуванням за межами України, залучити співвідповідача, та задовольнити позов, який він підтримує.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 14.08.2025 року, клопотання позивача ОСОБА_1 про залучення співвідповідача - задоволено. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 .

В судове засідання, призначене на 19.08.2025 року на 09год.00хв., позивач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку. В матеріалах справи наявні письмові заяви ОСОБА_1 від 12.05.2025 року (вх.№ 5224/25), від 28.05.2025 року (вх.№ 5940/25), від 09.07.2025 року (вх.№ 7698/25), про розгляд справи у його відсутність та підтримання заявленого позову.

Відповідачі та співвідповідач в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи.

З матеріалів справи об`єктивно вбачається, що учасники справи достеменно обізнані про те, що Калинівським районним судом Вінницької області здійснюється судовий розгляд цивільної справи № 132/1417/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Калинівської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у власність фізичної особи, а тому повинні були проявляти особливу старанність у захисті своїх інтересів і вживати необхідних заходів для того, щоб бути в курсі подій у провадженні, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні в справі Каракуця проти України від 16.02.2017 року № 18986/06.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.

Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).

У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України, та учасники справи не були позбавлені об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.

Згідно сталої правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 520/5386/15-ц, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності учасників справи, що не може розцінюватись, як порушення їх прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України.

Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу заявлених позовних вимог, дослідивши в порядку, визначеному процесуальним законом, наявні у справі докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків:

Встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Договору дарування, посвідченого 30 грудня 1976 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Коваль Л.М., та зареєстрованого 25 березня 1998 року у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1229, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно змісту зазначеного договору, житловий будинок АДРЕСА_1 , знаходиться на земельній ділянці площею 0,15га.

03 травня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 , Калинівської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання незаконним рішення Калинівської міської ради Вінницької області про передачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1548га. у власність ОСОБА_2 . На обґрунтування цієї вимоги зазначив, що поруч з його домоволодінням межують земельні ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1га., та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1548га., які на праві власності належать ОСОБА_2 . Під час вирішення ним питання про приватизацію своєї земельної ділянки, він з`ясував, що частину земельної ділянки, яка належить до його будинковолодіння площею 0,05га., без його згоди та погодження, ОСОБА_2 незаконно включив до своєї земельної ділянки. З урахуванням цього вважає, що його права та інтереси порушені, а тому вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду належні та достовірні докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, та які з достатньою вірогідністю підтверджують факт того, що відповідачу ОСОБА_2 було передано частину земельної ділянки, яка належить позивачу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту [див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)].

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначив, що межі земельної ділянки площею 0,15га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та входить до його домоволодіння, власником якого він є, перетинається з сусідньою земельною ділянкою площею 0,2548га. (0,10га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, і 0,1548га. для ведення особистого селянського господарства), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 , який незаконно включив частину його земельної ділянки площею 0,05га. до своєї земельної ділянки. Вподальшому ОСОБА_2 відчужив належний йому житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 . З урахуванням цього, ОСОБА_1 пред`явив позов про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у власність фізичної особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначила, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі №483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143).

Рішення 16-ої сесії 4-го скликання Калинівської міської ради Вінницької області від 13 січня 2005 року, яким була затверджена технічна документація по виготовленню Державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 ; внесено часткову зміну до рішення 8-ої сесії 23-го скликання Калинівської міської ради Вінницької області від 27 грудня 1999 року «Про приватизацію земельних ділянок громадян», в частині площі земельної ділянки, а саме 0,2548га. (0,10га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, і 0,1548га. для ведення особистого селянського господарства); надано дозвіл на видачу Державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 , вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано Державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 року у справі №922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 року у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

У справі, яка розглядається, встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з метою відновлення володіння частиною земельної ділянки, зазначаючи, що частина земельної ділянки площею 0,05га. була незаконно включена до складу земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 .

З урахуванням вищенаведеного, вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у власність фізичної особи, не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , тобто не є належним та ефективним способом захисту. Належним способом захисту є віндикаційний позов.

Крім того, зміст позовної заяви свідчить про те, що у цій справі позивач ОСОБА_1 заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у власність фізичної особи у цілому, тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) звернула увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідачу якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

З урахуванням вищенаведеного, на переконання суду, належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності відповідача, та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності позивача, у разі доведення права власності на відповідну земельну ділянку.

Враховуючи недоведення позивачем обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також обрання ним неналежного способу захисту, позов підлягає залишенню без задоволення.

Одночасно із цим, ОСОБА_1 не позбавлений можливості після усунення умов, що були підставою для відмови у задоволенні позову, повторно звернутися до суду.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Калинівської міської ради Вінницької області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірної земельної ділянки у власність фізичної особи - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя