Справа № 301/1748/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 серпня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Хустської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2023 року, ухвалене суддею Золотар М.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно

встановив:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивує тим, що 27.04.2016 позивач домовився із відповідачкою про купівлю-продаж корівника, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В той же день між ними було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є зазначене нерухоме майно.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Відповідачка передала позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняв його та сплатив ОСОБА_2 визначені договором гроші, почав користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступив у володіння та користування ним.

Через деякий час ОСОБА_1 звернувся до відповідачки з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства - посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак, відповідачка повідомила, що не може цього зробити, оскільки на момент укладення договору вона не була власником нерухомого майна, не зареєструвала своє право власності на корівник, а лише розпочала процес успадкування спадкового майна після смерті матері ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про право власності, яке видане виконавчим комітетом Довжанської сільської ради 26.04.2005 на підставі рішення виконкому Довжанської сільської ради № 48 від 21.04.2005, ОСОБА_3 була власником корівника, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, 23.05.2005 року за ОСОБА_3 на праві приватної власності зазначений об`єкт нерухомості зареєстрований в Іршавському БТІ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що видано свідоцтво про смерть за актовим записом № 54.

Спадкоємцем майна померлої є донька ОСОБА_2 , мешканка АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору оренди землі, який укладено між орендодавцем Довжанською сільською радою та орендарем ОСОБА_2 , остання прийняла в оренду для виробничого використання земельну ділянку площею 0,4000 га. На даній земельній ділянці розташований корівник.

Про існування цих обставин, до укладення договору позивач не знав. Перед укладенням угоди ОСОБА_1 було запевнено, що відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна.

Таким чином, нерухоме майно, яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 27.04.2016 року, не може бути витребувано у ОСОБА_1 , оскільки останній набув право власності на таке майно правомірно згідно ст. 330 ЦК України.

Так як після укладення договору з відповідачем, ОСОБА_1 користувався нерухомим майном як власник, то восени 2016 року реконструював корівник у нежитлове приміщення магазину.

У зв`язку з тим, що відповідач право власності на спірне нерухоме майно після смерті матері не оформила, а позивач у нотаріальній формі право власності за собою через це оформити не може, тому просить суд визнати за собою право власності на нерухоме майно: нежитлову будівлю магазину з навісом, що розташований в АДРЕСА_1 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2023 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно: нежитлову будівлю магазину з навісом, що розташований в АДРЕСА_1 .

Суд мотивував своє рішення тим, що позивач не знав про те, що вказане нерухоме майно на час укладення договору не перебувало у власності ОСОБА_2 . Право власності на дану будівлю перейшло до позивача як до добросовісного набувача, який не знав про те, що відповідач не володіє таким майном. Позивач реконструював будівлю відповідно до всіх санітарних та будівельних вимог, а тому правомірно користується та володіє даним спірним нерухомим майном.

Не погоджуючись з рішенням суду Хустська окружна прокуратура, в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.

У своїх доводах посилається на те, що ОСОБА_2 не маючи ніякого прав на спірне нерухоме майно продала його ОСОБА_1 , як наслідок останній здійснив реконструкцію корівника у нежитлове приміщення магазину без необхідної дозвільної документації.

Позивач із заявою до Довжанської сільської ради щодо надання йому в користування на умовах оренди земельної ділянки не звертався, до ДІАМ щодо надання будь-яких дозвільних документів також не звертався, дозволи ОСОБА_1 або ОСОБА_2 на забудову, реконструкцію чи будівництво нерухомого майна не надавались. Таким чином відбулось узаконення самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці комунальної власності.

Суд першої інстанції не врахував вищезазначеного та фактично взяв на себе повноваження органу контролю.

У додаткових поясненнях, поданих Державною інспекцією архітектури та містобудування України, в інтересах якої звертається Хустська окружна прокуратура, просить звернути увагу на порушення норма матеріального та процесуального права, які допустив суд першої інстанції.

Зазначає, що ОСОБА_2 після смерті матері право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку не оформила, однак здійснила продаж такого ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 отримав таке нерухоме майно, незаконно здійснив реконструкцію та добудував додаткові споруди. Дозвільних документів на забудову, реконструкцію чи будівництво нерухомого майна йому не надавалось, у зв`язку з чим дане спірне майно слід вважати самочинним будівництвом.

Законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято, у встановлено законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено апеляційним судом, 27.04.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов`язується передати ОСОБА_1 , а останній зобов`язується прийняти корівник, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , протягом строку п`яти місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 27.09.2016 та укласти договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна за суму 130 000 грн(а.с.19-21).

Згідно розписки від 27.04.2016 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 130 000 грн за продаж корівника, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.22). Кошти отримала в повному обсязі та претензій до ОСОБА_1 не має.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 21.04.2005 ОСОБА_3 належить на праві власності корівник, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-5).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26.08.2008 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Рішенням(позачерговим) №711 двадцять третьої сесії шостого скликання Довжавнської сільської ради Іршавського району про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди затверджено проект землеустрою щодо передачі земельної ділянки площею 0,400 га у користування на умовах оренди ОСОБА_2 (а.с.102).

Договором оренди земельної ділянки від 03.03.2015 укладеним між орендодавцем Довжанською сільською радою та ОСОБА_2 , останній надано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0026 загальною площею 0,4000 га, строком на 49 років(а.с.11-12).

ОСОБА_1 розробив в КП «Іршавське бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт на громадський будинок з господарськими(допоміжними)будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41-45).

Довідкою виданої комунальним підприємством «Іршавське бюро технічної інвентаризції» Іршавської міської ради Закарпатської області підтверджено, що під час поточної інвентаризації було проведено оцінку об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та вартість такого майна становить 129 250,30 грн (а.с.46).

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.07.2024 ОСОБА_2 є орендарем нерухомого об`єкта, який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0026 загальною площею 0,4 га(а.с.80-82).

Право власності на корівник, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить померлій ОСОБА_3 (а.с.83-85).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду на підставі достатніх доказів та при цьому враховано, що права та інтереси третіх осіб не порушуються.

Проте, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на такі доводи.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України, які регулюють відносини права власності, вказує на те, що право власності це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Встановленим є той факт, що ОСОБА_2 після смерті матері право власності на спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку не оформила, однак здійснила продаж такого позивачу, який незаконно здійснив реконструкцію та добудував додаткові споруди. Дозвільних документів на забудову, реконструкцію чи будівництво нерухомого майна йому не надавалось і останній не звертався до компетентних органів про реєстрацію такого майна, у зв`язку з чим дане спірне майно слід вважати самочинним будівництвом.

В свою чергу встановлення наявності чи відсутності відхилень від вимог державних будівельних норм можливо тільки за результатами експертизи проектів будівництва в Порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи (затвердженому постановою КМ України від 11.05.2011 № 560). Більше того, відповідно до пункту 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМ України від 13.04.2011 № 461, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта.

З цього слідує, що технічне обстеження виконується вже після можливого визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду, та аж ніяк не може слугувати підставою для прийняття такого судового рішення.

Крім зазначеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що процедурою зазначеною у абзацах 1 - 3 пункту 9 розділу V Прикінцевих положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI визначено, що Орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів;

збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Зазначена норма наводить виключний перелік об`єктів, збудованих без дозвільних документів на виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію яких можливе за вказаної процедури. Водночас, даною нормою не передбачено введення в експлуатацію без дозвільного документа на виконання будівельних робіт інших об`єктів, таких як громадські будівлі, будівлі торгівлі тощо. Для інших об`єктів будівництва, обов`язковою умовою для прийняття закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію є наявність відповідного дозвільного документу, що дає право на виконання будівельних робіт.

Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття будівлі забудови до експлуатації та оформлення права власності не звертався, що свідчить про відсутність спору про право. Та за цієї обставини, суд першої інстанції перебрав на себе повноваження, які притаманні в даному випадку органу контролю в сфері будівництва.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Пред`являючи позов про визнання права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю магазину з навісом, що розташований в АДРЕСА_1 , в якості відповідача ОСОБА_1 зазначив ОСОБА_2 . Інших же осіб, в порядку вимог ст. 51 ЦПК України до справи у якості відповідача/співвідповідачів не залучалося.

Разом з цим, перед зверненням у суд з позовом, ОСОБА_1 не звертався до Управління ДІАМ в Закарпатській області із заявою стосовно прийняття в експлуатацію самочинно збудованого магазину. А тому, орган державного архітектурно-будівельного контролю у відповідності до вимог передбачених «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» (затвердженого у редакції постанови КМ України від 08.09.2015 р. № 750) не приймав відповідного рішення про відмову в реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта. Зазначене є свідченням того, що ОСОБА_1 передчасно звернувся до суду з позовом.

Крім цього, за наявності рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт, власник такого об`єкту заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-містобудівного контролю декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду. Тож, відповідний орган державного архітектурно-містобудівного контролю повинен був бути стороною у справі в якості відповідача або співвідповідача.

Разом з цим в ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про архітектурну діяльність» зазначено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про архітектурну діяльність» до уповноважених органів містобудування та архітектури належать:

центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури;

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури;

орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури;

структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури;

виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.

А частина 3 цієї статті зазначає, що з метою забезпечення виконання функцій, пов`язаних з організацією замовлення розроблення, оновлення та затвердження містобудівної документації (змін до неї), у складі уповноваженого органу містобудування та архітектури може утворюватися окремий структурний підрозділ. Примірне положення про такий структурний підрозділ затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури.

З огляду на наведене, саме Державна інспекція архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області як правонаступник Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області є одним з уповноважених державою органів, що здійснює захист інтересів держави у вказаній сфері, оскільки здійснює повноваження у сфері державного архітектурно-містобудівного контролю та нагляду.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що рішення суду щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудований магазин прийнято за відсутності Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, яка є відповідним уповноваженим державою органом на здійснення повноважень у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Тобто, таке судове рішення безпосередньо стосується прав, інтересів та (або) обов`язків Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області.

За правилами ч. 1 ст. 43 ЦПК України - учасники справи мають право:

1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;

2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;

3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;

5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках;

6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

А згідно частин 1, 2, 7 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу:

1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;

2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

За даних обставин на думку апеляційного суду, обов`язковим є залучення до розгляду в справі у якості відповідача чи одного з відповідачів Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області як особи, що являється уповноваженим органом у сфері державного архітектурно-будівельного контролю.

Не вчинення судом першої інстанції зазначеної процесуальної дії призвело до порушення прав Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області передбачених статтями 43, 49 ЦПК України, якими мала право скористатись при розгляді судом заявлених позовних вимог.

Варто звернути увагу на те, що Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року виснував про те, що вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

А звідси, оскарження Хустською окружною прокуратурою рішення суду першої інстанції, спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання такого як безпечність існування самочинно збудованого комерційного об`єкта для жителів та гостей населеного пункту з врахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власності.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства у сфері архітектурного будівництва вийшов за межі своїх дискреційних повноважень, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно, та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне. Та в порушення процесуальних норм судом до участі у справі не було залучено як сторону справи Державну інспекцію архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, яка несе безпосередньо матеріально-правову відповідальність перед позивачем. Проте в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи належного відповідача у порядку ст. 51 ЦПК України на стадії апеляційного перегляду.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно платіжного доручення від 10.07.2024 за № 356650029 за подання апеляційної скарги Закарпатська обласна прокуратура сплатила судовий збір у сумі 1950 грн.

Тож, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь Закарпатської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1950, понесений останньою за подачу апеляційної скарги.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Хустської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України, в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2023 року, скасувати та ухвалити в даній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь Закарпатської обласної прокуратури, судові витрати у розмірі 1950,00 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: