Номер провадження: 22-ц/813/2531/25
Справа № 523/8540/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 18 вересня 2024 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеса у складі: судді Сувертак І.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради про відібрання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року позивачка ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулась з вказаним позовом, який мотивувала тим, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 696 від 24.04.2020, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.04.2020.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі сторін народився син ОСОБА_4 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 05.10.2020 складено актовий запис № 5167, 08.09.2022 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано повторно свідоцтво про народження, батьками дитини записані сторони.

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 523/12901/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа № 523/805/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 13.12.2023, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2024, задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Позивачка зазначила, що починаючи з 17 березня 2023 року по теперішній час малолітній ОСОБА_4 проживає разом із батьком ОСОБА_2 , та відповідач протиправно, порушуючи висновок Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 27.06.2023 № 901/01-11, існуюче рішення суду про місце проживання дитини, яке набрало законної сили, залишає дитину проживати у себе та відмовляється повернути дитину матері, у зв`язку з чим позивачка не має можливість спілкуватися з дитиною та брати участь у вихованні сина та піклуванні про нього.

ОСОБА_2 не відповідає на телефонні дзвінки, переховує їх спільну малолітню дитину, місце перебування дитини позивачці невідоме.

Водночас позивачка направляла лист-звернення до ОСОБА_2 та його представника, Драгун А.С. щодо термінового повернення ОСОБА_4 та виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13.12.2023, яке постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 15.04.2024 залишено без змін та набрало законної сили 15.04.2024.

До відповідного висновку дійшов також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26.02.2020 р. у справі № 650/1631/19 (провадження № 61-1480св20) небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України.

У зв`язку з викладеним, позивачка, посилаючись як на правову підставу своїх вимог на ст. 7, 161, 162 СК України, ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, просила відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути її за місцем проживання матері, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 . Рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері просила допустити до негайного виконання та вирішити питання про судові витрати та стягнути їх з відповідача.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - Драгун А.С. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 125-134), в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки дійсно, постановою Одеського апеляційного суду від 15.04.2024 у справі 523/12464/22 залишено без змін рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2023 року, яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю позивачкою у даній справі.

При цьому, як вбачається з інформації, яка міститься у Єдиному реєстрі судових рішень, станом на сьогоднішній день ОСОБА_2 звернувся до Касаційного цивільного суду Верховного Суду з касаційною скаргою на наведені вище рішення, а також з заявою про зупинення виконання судового рішення.

До того ж, ОСОБА_2 було подано заяву про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2023 за нововиявленими обставинами.

У зв`язку з цим, питання щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 наразі не є вирішеним та у будь який момент відповідне рішення може бути скасованим або його виконання може бути зупиненим, що призведе до відсутності правових підстав для відібрання дитини у батька.

При цьому, відповідач зазначив, що спільний син сторін вже тривалий період часу проживає разом зі своїм батьком. Дитина знаходиться у безпеці та забезпечена усім необхідним для гармонійного та стабільного розвитку.

Відповідач у справі ОСОБА_2 є повністю здоровим та працездатним чоловіком, який прагне бути постійно присутнім у житті свого сина. Він не має судимостей, не перебуває на обліку у психонаркологічному диспансері, має стабільний дохід, займає посаду директора у ТОВ «МЕЙЛАН». За місцем проживання та роботи відповідач характеризується позитивно.

Також відповідач зазначив, що висновок органу опіки та піклування, складений в рамках розгляду справи № 523/12464/2,2 у даному випадку носить виключно рекомендаційний характер.

До того ж, під час розгляду справи № 523/12464/22 в Суворовському районному суді м. Одеси щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 було виготовлено висновок експерта № 05/23 від 29 травня 2023 року ОСОБА_6 , зробленого на замовлення адвоката Драгун А.С., в якому судовий експерт дійшов до висновків, в яких серед іншого зазначено, що ОСОБА_2 з урахуванням його індивідуально-психологічних властивостей, інтелекту, властивостей емоційно-вольової сфери, спрямованості особистості, має необхідні для виховання дитини психолого-педагогічні якості.

Зміна умов проживання, виховання та оточення малолітнього ОСОБА_4 негативно позначиться на його психічному стані та подальшому розвитку, у випадку передачі дитини від батька до матері.

Відповідач вважає, що наразі передання дитини за місцем проживання матері не відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває справа № 523/17524/23 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 , третя особа Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання недієздатною особи та призначення опікуна.

Підставою для звернення до суду з заявою про визнання недієздатною ОСОБА_1 та призначення опікуна стали непоодинокі агресивні напади з її боку, а також факт того, що ОСОБА_1 перебувала на наркологічному обліку, що підтверджується відповідними довідками.

Відповідач зазначає, що незважаючи на те, що у жодній із зазначених вище справ наразі не було винесено рішення, яке набрало законної сили наразі існує об`єктивна вірогідність того, що при поверненні малолітнього ОСОБА_4 до матері останній опиниться у небезпечній для життя та здоров`я дитини ситуації, при тому що наразі дитина перебуває у абсолютній безпеці та нічого не загрожує його гармонійному та стабільному розвитку.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 18 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради про відібрання малолітньої дитини задоволено.

Відібрано дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повернуто її за місцем проживання матері, ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері допущено до негайного виконання. Вирішено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, просить рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 18 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги факт того, що наразі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.12.2023 року у справі № 523/12464/22 про визначення місця проживання ОСОБА_4 не підлягає примусовому виконанню, оскільки 13 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за заявою ОСОБА_2 про перегляд вищезгаданого рішення за нововиявленими обставинами.

Зазначає, що при винесені рішення судом першої інстанції не враховано факт того, що дитина вже тривалий час проживає разом з батьком, має свій власний розпорядок дня, незважаючи на малолітній вік певним чином має усталені контакти у тій місцевості, де проживає; не враховано інтереси батька, який має рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, проживає разом з нею вже рік. Також не враховано ті негативні наслідки, які може завдати дитині примусове розлучення зі своїм батьком.

Крім того, суд першої інстанції не задовольнив клопотання про відкладення судового засідання, подане представником відповідача 18.09.2024, із зазначенням поважності причин неявки, а розглянув справу, що позбавило відповідача права на участь у судовому засіданні.

Судом першої інстанції не надана оцінка доказам того, що у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває справа № 523/5567/24 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та справа № 523/17524/23 про визнання недієздатною ОСОБА_1 та призначення опікуна.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін, оскільки суд першої інстанції дослідив всі обставини справи та надав повну та вичерпну оцінку вказаним обставинам, а доводи апеляційної скарги є безпідставні, також посилання скаржника на порушення судом першої інстанції процесуального права ОСОБА_2 при винесенні судового рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи, зокрема відповідач ОСОБА_2 та його представник Драгун А.С. , третя особа - орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради в установленому законом порядку, повістку отримали 25.07.2025 14:21:44, 25.07.2025 14:20:49, 25.07.2025 15:24:04 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками (а.с. 47, 47 зв, 48 зв, т.2 ).

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мартишко А.С. 18 серпня 2025 року подала до апеляційного суду клопотання про відкладання розгляду справи, посилаючись на те, що у провадженні Касаційного цивільного суду Верховного суду перебуває справа № 523/12464/22 за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.12.2023 та постанову Одеського апеляційного суду від 15.04.2024 щодо визначення місця проживання ОСОБА_4 , по якій ухвалою КЦС ВС від 21.07.2025 призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Тому, у разі виконання рішення про відібрання дитини, яке підлягає негайному виконанню, та згодом зміни рішення щодо визначення місця проживання дитини, дана ситуація призведе, по - перше, до виникнення нових судових спорів між сторонами, а по - друге, найголовніше, може спричинити психоемційну травму для самої дитини, оскільки остання у настільки юному віці опиниться у досить травмуючих обставинах, які можуть негативно вплинути на подальший розвиток дитини, адже остання стане свідком конфлікту між батьками та буде знаходитися у стані невизначеності через постійні спори про її місце проживання, просить визнати причини неявки ОСОБА_2 та його представника, адвоката Мартишко А.С., в судове засідання, яке призначене на 19.08.2025 р. на 12:25 год, поважними та відкласти розгляд справи в судовому засіданні на іншу календарну дату та час.

Вислухавши думку учасників справи щодо вказаного клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з жовтня 2024 року, апеляційне провадження відкрито 21 жовтня 2024 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув у грудні 2024 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.

Участь відповідача ОСОБА_2 та його представника в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції відповідачем висловлено у заяві по суті справи - в апеляційній скарзі.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 та його представник Драгун А.С. , які є користувачами Електронного Суду, належним чином повідомлені, про дату, час та місце розгляду справи ще 25 липня 2025 року.

Отже, у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мартишко (Драгун) А.С. слід відмовити, і наведене не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання (частина перша статті 170 СК України).

Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта - шоста статті 19 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18)).

У постанові від 26.02.2020 року (спр. №650/1631/19), Верховний Суд виклав наступні висновки, зокрема: «Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що небажання відповідача добровільно виконати судове рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей15,16 ЦК України. З огляду на зазначене, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, обгрунтовано виходив з того, що відповідач самоправно, без згоди батька, забрала у нього малолітню дитину, тому має повернути її батькові, і правильно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 162 СК України. Беззаперечно важливим є також те, що суд першої інстанції керувався при цьому інтересами дитини».

Аналогічна правова позиція викладена також у Постанові КЦС ВС від 26.02.2020р. у справі №742/1593/19; постанові КЦС ВС від 5 квітня 2018 року у справі № 752/17200/17-ц; постанові КЦС ВС від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17-ц; постанові КЦС ВС від 17 вересня 2020 року у справі № 673/258/19, тощо.

У постанові Верховного Суду від 6 грудня 2021 року у справі № 493/1516/20-ц, Верховний Суд виклав наступну позицію: «Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).Вказана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місгрі проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров 'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відібрання дитини у контексті статті 162 СК Українице насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Місце проживання малолітньої ОСОБА_4 після розірвання шлюбу визначено з мамою позивачем ОСОБА1 за погодженням батьків, що зазначено у судовому рішенні. Також розпорядженням Балтської районної державної адміністрації Одеської області від 02 жовтня 2020 року № 222/А-2020 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА 4 із матірю ОСОБА_1. Встановивши, що ОСОБА_2 без згоди матері, з якою проживає донька, самовільно змінив місце проживання дитини, добровільно повернути дитину матері за місцем її постійного проживання відмовляється, у звязку із чим дитина перебуває у розшуку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача та інтересів дитини в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоровю дитини або негативно впливатиме на її розвиток. При задоволенні вимоги про відібрання дитини суди застосували частину другу статті 163 СК України за наявності достатніх правових підстав, оскільки ОСОБА_2 утримує дитину у себе не на підставі закону або рішення суду. За таких обставин вимога про відібрання малолітньої дитини від батька ОСОБА _2 та передачу її матері ОСОБА 1 є законною та обгрунтованою».

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 24.04.2020 сторони уклали шлюб, який зареєстровано Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 696 від 24.04.2020, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.04.2020 (а.с. 16, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі сторін народився син ОСОБА_4 , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 05.10.2020 складено актовий запис № 5167, 08.09.2022 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано повторно свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , батьками дитини записані сторони (а.с. 15 т. 1).

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 13.12.2023 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради - відмовлено (а.с. 32-57 т. 1).

Постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 15.04.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення та рішення Суворовського районного суду від 13.12.2023 залишено без змін. (а.с. 58-71 т. 1).

Як вбачається з інформації, яка міститься у Єдиному реєстрі судових рішень, станом на сьогоднішній день ОСОБА_2 звернувся до Касаційного цивільного суду Верховного суду з касаційною скаргою на наведені вище рішення, а також з заявою про зупинення виконання судового рішення.

ОСОБА_2 було подано заяву про перегляд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2023 у справі № 523/12464/22 року за нововиявленими обставинами (а.с. 177 т. 1).

Матеріали справи на час розгляду справи не містять доказів того, що Касаційним цивільним судом Верховного суду зупинено виконання судового рішення від 13 грудня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 15.04.2024 по справі № 523/12464/22.

Натомість, за матеріалами справи, відповідач ОСОБА_2 не виконує рішення суду, що набрало законної сили, дитину у добровільному порядку не віддає матері та перешкоджає матері забрати дитину за місцем її проживання, утримує малолітню дитину ізольовано від матері, свавільно позбавивши дитину матері, а мати фактично позбавив її материнства по відношенню до їх сина.

Водночас позивачка направляла лист-звернення до ОСОБА_2 та його представника, Драгун А.С. , щодо термінового повернення ОСОБА_4 та виконання рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 13.12.2023, яке постановою Одеського апеляційного суду Одеської області від 15.04.2024 залишено без змін та набрало законної сили 15.04.2024 (а.с. 91, 92 т. 1).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2025 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року (справа № 523/3209/25) подання Пересипського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про оголошення розшуку дитини - задоволено та оголошено розшук дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , остання відома адреса мешкання: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року (справа № 523/8540/24) подання старшого державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пхіденка Олександра Сергійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 - задоволено частково та тимчасово обмежено ОСОБА_2 по виконавчому провадженню № НОМЕР_3 з примусового виконання вимог виконавчого листа по справі № 523/8540/24, виданого 30.09.2024 Суворовським районним судом м. Одеси про відібрання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та повернення його за місцем проживання матері - ОСОБА_1 до виконання рішення суду по справі № 523/8540/24.

Задовольняючи позовні вимоги по теперішній справі про відібрання дитини, суд виходив з того, що враховуючи малолітній вік дитини, в якому необхідність материнської любові, ніжності та турботи є важливим аспектом її виховання та формування гармонійної особистості, збереження родинних стосунків, їх психоемоційної стабільності, та той факт, що ОСОБА_2 самочинно, без згоди позивачки змінив місце проживання дитини та у добровільному порядку не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, - суд дійшов висновку, що, за доцільне, вимога позову про відібрання дитину у батька та повернення дитини матері - є обґрунтованою і законною, та такою, що узгоджується з вимогами чинного законодавства, інтересами дитини і обставинами справи. які підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує такі висновки суду.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу відібрання дитини у батька, який всупереч встановленому законом порядку самостійно визначив місце проживання малолітньої дитини з собою та тривалий час не виконує рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, ухиляється від його виконання у примусовому порядку органами державної виконавчої служби, не надавши суду жодного доказу, який би свідчив про невідповідність інтересам дитини спілкування та проживання із матір`ю, натомість мати діє виключно в правовому полі та звертається за захистом прав своїх і дитини до суду і правоохоронних органів.

Судом вірно взято до уваги, що тривале обмеження спілкування дитини з матір`ю призводить до негативних та неповоротних наслідків для дитини, враховуючи вік дитини, якій для всебічного розвитку, виховання та належного психічного стану потрібен не лише батько, а й матір з притаманними їй якостями материнської любові, ніжності та турботи.

Щодо презумції правомірності поведінки того з батьків, з яким проживала дитина, то судом вірно взято до уваги висновки, зроблені Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 279/3970/18, про таке: «Згідно з частиною першою статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров,я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов 'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров,я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Малолітня дитина має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у місце її проживання. Винятком з цього правила є дві ситуації, за наявності яких суд не ухвалюватиме рішення про повернення дитини у попереднє місце проживання: якщо залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров,я. Для повернення дитини не потрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку. У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Встановивши, що ОСОБА 1 самоправно, без згоди матері, з якою на підставі рішення органу опіки і піклування проживала малолітня дитина, змінив її місце проживання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, правильно застосувавши положення частини першої статті 162 СК Українидо спірних правовідносин».

Доказів того, що дитина опинилася із батьком у передбачений законом або погоджений обома батьками спосіб відповідачем суду не надано.

Отже, для правильного вирішення справи визначальним є те, що відповідач самоправно, без згоди матері, змінив її місце проживання, тому відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання є правильним застосуванням положень частини першої статті 162 СК Українидо у спірних правовідносинах.

Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судами таких обставин не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про ненадання судом першої інстанції належної оцінки тому, що у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває справа № 523/5567/24 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та справа № 523/17524/23 про визнання недієздатною ОСОБА_1 та призначення опікуна, є надуманими, оскільки для суду за змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України підставою для звільнення від доказування є лише обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили у справі, якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Натомість, по жодній із вказаних справ відсутнє будь-яке судове рішення.

Крім того, відповідачем не виконується судове рішення про визначення місця проживання із матір`ю ні в добровільному ні в примусовому порядку.

Невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, яке набрало законної сили, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини, є підставою для захисту прав позивача у порядку, визначеному статтею 162 СК України.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 742/1593/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 650/1631/19, від 30 березня 2021 року у справі № 753/24507/18, від 03 травня 2018 року у справі №350/1258/17,від 01 серпня 2018 року у справі № 592/9104/17-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 241/638/20, від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21.

На вказане не впливає намагання відповідача оскаржити судове рішення, яке набрало законної сили, на що він безпідставно посилається в обґрунтування своєї апеляційної скарги, мотивуючи таке виключно своїми побоюванням щодо морально-психічної здоров`я дитини та невідповідністю інтересам дитини примусову зміну її звичного життя, оточення та звичного укладу, оскільки обидва з батьків мають діяти виключно в інтерсах дитини, для якої нормальним і таким, що відповідає її інтересам, є безперешкодне спілкування з обоми батьками.

Натомість, встановлене по справі тривале перешкоджання з боку відповідача спілкуванню матері з дитиною, враховуючи вік дитини - 4 роки - безпідставно сприяє втраті родинних зв`язків, які з плином часу налагоджувати дуже складно, а перешкоджання з боку батька в такому доведені по справі.

По справі № 523/12464/22 Суворовським районним судом м. Одеса встановлено, обидва з батьків характеризуються позитивно, не перебувають на обліку в наркологічному та психіатричному медичних закладах, мають самостійних дохід та забезпечені житлом, тобто обидва мають гарні особистості, здатні забезпечити належні умови для виховання та розвитку малолітнього ОСОБА_4 ; що з жовтня 2022 року по 17 березня 2023 року малолітній ОСОБА_4 проживав разом із матір`ю ОСОБА_1 , а з березня 2023 року мати не спілкується з дитиною та не бачить її, а між сторонами напружені відносини, і батько за час розгляду справи не надав матері можливості спілкуватися з дитиною.

Вказане у сукупністю із обставинами, встановленими судом під час розгляду скарг ОСОБА_2 на дії державного виконавця про оголошення дитини у розшук та про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , свідчить про протиправну зміну місця проживання дитини та перешкоджання матері спілкуватися з дитиною та у виконанні рішення суду.

Щодо посилання скаржника, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання про відкладення судового засідання, подане представником відповідача 18.09.2024, із зазначенням поважності причин неявки, а розглянув справу, що позбавило відповідача права на участь у судовому засіданні.

Суд має право вирішувати, чи є підстави для відкладення судового засідання. Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2025 року у справі № 990SCGC/7/24).

Крім того, в суді першої інстанції судові засідання були призначені на 13.06.2024, 28.06.2024, 15.07.2024, 18.09.2024, однак ОСОБА_2 недобросовісно використовував своє право на участь особисто у судовому засіданні. Перед початком вищевказаних судових засідань представник відповідача подавала клопотання про відкладення судового засідання.

Отже, доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до незгодою із судовим рішенням, проте не містять змістовних та переконливих мотивів для відмови у задоволенні позову про відібрання дитини, не заслуговують на увагу та є безпідставними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 22 серпня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький