Справа № 314/3709/24
Провадження № 2/314/222/2025
15.08.2025 м.Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Мануйлова Н.Ю.,
секретар судового засідання Рясна А,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/3709/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,
Позивач ОСОБА_1 через свого представника-адвоката Зіменко О.В. звернулась до суду із позовною заявою про визнання права влансоіт на земельні ділянки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Вільнянського районного суду від 12 липня 2019 року 3314/2238/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності, позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
З метою оформлення права власності на земельну ділянку позивач звернулась до сільської ради та рішенням сесії Привільненської сільської ради від 09.04.2019 №3 «Про приведення права власності на земельну ділянку у відповідність до вимог діючого законодавства» ОСОБА_1 надано дозвіл на приведення у відповідність Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ЗП 3003891, стосовно земельної ділянки загальною площею 0.52 га, надану ОСОБА_3 для ведення особистого підсобного господарства, та встановлено цільове призначення земельних ділянок 0,25га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,27га - для ведення особистого селянського господарства.
Сертифікованим інженером - землевпорядником ФОП ОСОБА_4 виготовлено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), та на підставі рішення Привільненнської сільської ради №3 від 09.04.2019 внесено відомості до Державного земельного кадастру, сформовано дві земельні ділянки:
Указані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , про що зазначено у витягах з Державного земельного кадастру про земельні ділянки.
Проте, зареєструвати право власності на вказані земельні ділянки не уявляється можливим, оскільки існував правовстановлюючий документ - Державний акт на право приватної власності на землю.
Відповідно до довідки Привільненської сільської ради від 22.12.2020 року за №550 повідомлено, що втрачений державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗП №003891, належав ОСОБА_3 .
Спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 став відповідач по справі, його син ОСОБА_2 , який продав ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 , що в подальшому було узаконено рішенням Вільнянського районного суду.
У позовній заяві зазначили, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
14.08.2025 представник позивача через канцелярію суду звернулась з клопотанням про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, на задоволенні позовних вимог наполягала, щодо ухвалення заочного рішення суду не заперечують.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні правовідносини.
Рішенням Вільнянського районного суду від 12 липня 2019 року по справі №314/2238/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 42034356 від 21.05.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 215.

Відповідно до ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішенням сесії Привільненської сільської ради №3 від 09.04.2019 «Про приведення права власності на земельну ділянку у відповідність до вимог діючого законодавства» ОСОБА_1 надано дозвіл на приведення у відповідність Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ЗП 3003891, стосовно земельної ділянки загальною площею 0,52га, надану ОСОБА_3 для ведення особистого підсобного господарства, та встановлено цільове призначення земельних ділянок 0,25га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,27га - для ведення особистого селянського господарства.

За результатами виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земелньонї ділянки в натурі (на місцевості) увДержавному земельному кадастрі сформовано та зареєстровано дві земельні ділянки: :06:001:0032 з цільовим призначенням «02.01» для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25га; :06:001:0031 з цільовим призначенням «01.03» для ведення особистого селянського господарства, площею 0,27га.

Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою та є об`єктом цивільних прав з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.

Указані земельні ділянки розташовані за адресою АДРЕСА_1 , про що зазначено у витягах з Державного земельного кадастру про земельні ділянки.

Ухвалою суду від 07.04.2025 витребувано з Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з`ясовано, що відповідач по справі ОСОБА_2 , є власником земельної ділянки на території Привільненської сільської ради Вільнянського району Запорізької області площею 0,52га, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І-ЗП №003891, виданого Привільненською сільською радою народних депутатів 30.09.1996 та зареєстрованого в Книзі за №466.

Земельна ділянка площею 0,52га, право на яку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_3 , мала цільове призначення «для ведення особистого підсобного господарства».

Додатком 59 до Постановою Кабінету міністрів України від 17 жовтня 2012 року за №1051 « Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», зі змінами та доповненнями, передбачено Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, серед яких починаючи з 2012 року такий вид цільового призначення земель, як «для ведення особистого селянського господарства» не існує.

Станом на теперішній час відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю І-ЗП №003891 на земельну ділянку площею 0,52га, з цільовим призначення для ведення особистого підсобного господарства, сформовано дві земельні ділянки :06:001:0032 з цільовим призначенням «02.01» для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25га; :06:001:0031 з цільовим призначенням «01.03» для ведення особистого селянського господарства, площею 0,27га.

Зокрема, позивач усіма способами намагалась вирішити питання в позасудовому порядку, та рекомендованими листами з описом вкладення АТ Укрпошта за номерами 170, та 176 (вимога в порядку ст.530 ЦК України, опис вкладення, накладна, квитанція, конверти, трекінги із офіційного сайту Укрпошти за посиланням https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html,), позивач ОСОБА_1 двічі зверталась до відповідача із вимогами відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України звернутись до нотаріуса для укладення правочину купівлі-продажу земельної ділянки, право на яку посвідчене Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ЗП 3003891.

Проте, листи повернуті ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, відповідач ОСОБА_2 до поштового відділення для отримання кореспонденції не звертався.

Статтею 120 ЗК України визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, частиною перша статті 120 ЗК України передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них.

Відповідно до ч. 1,2 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду роз`яснила наступне.

Згідно з підпунктом «ґ» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті ЗО ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-У і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016р. у справі № 6-253цс16 Судова палата у цивільних справах, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні статті 120 ЗК України, дійшла висновку, що норми статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України закріплюють «загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормами статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об"єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Норми ст.120 Земельного кодексу України передбачають можливість переходу права власності на земельну ділянку у разі придбання у власність будівлі чи споруди. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06.06.2011 у справі №3-53гс11 та від 19.06.2012 у справі №3-30гс12.

У пункті 4 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.12 ЦПК України, к ожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Чинне земельне та цивільне законодавство визначає імперативність, а саме «автоматичність» переходу прав на земельну ділянку при переході прав на об`єкт нерухомого майна, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України.

Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16).

За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України 2001 року).

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Враховуючи, що позивачем не заявлялось про стягнення з відповідача судових витрат, суд залишає їх за позивачем.

Керуючись ст. ст. 15, 30, 60, 208, 212- 215, ч. 1 ст. 256, ст. 259 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на: земельну ділянку площею 0,25га з цільовим призначенням «02.01» - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :06:001:0032; земельну ділянку площею 0,27га, з цільовим призначенням «02.03» - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:001:0031.

Судові витрати залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

15.08.2025