Справа № 175/4090/24
Провадження № 2/175/646/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"25" серпня 2025 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Журавель Т.С., за участю секретаря судового засідання Вербицької К.В., представника позивача Харламова Д.В., представника відповідачів Колоколова А.Є., відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заяво ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Харламова Дмитра Вікторовича звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (зміна назви суду на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» №4273-IX, який набув чинності 25 квітня 2025 року на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області) з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним та витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач та її чоловік - ОСОБА_5 під час шлюбу за спільні кошти побудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 для проживання їх сім?ї. Після смерті чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач звернулася до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом як спадкоємиця першої черги. Проте під час оформлення спадщини та встановлення обсягу спадкового майна було встановлено, що вказаний вище будинок, який є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, був відчужений одноособово померлим ОСОБА_5 через представника за довіреністю, шляхом укладання договору дарування від 29.03.2017 року на користь його сестри - ОСОБА_1 , яка в подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2022 року, відчужила житловий будинок відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Позивач просить визнати договір дарування недійсним та витребувати житловий будинок у відповідача 2 та відповідача 3, оскільки він був спільною сумісною власністю подружжя, при цьому на укладення договору дарування остання дозволу не надавала, у зв`язку з чим будинок вибув з власності ОСОБА_3 поза її волею та всупереч її інтересам.

Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.05.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11.10.2024 року після усунення недоліків дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.01.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено.

10.02.2025 року представник відповідачів через систему «Електронний суд» надіслав відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач звернулася до суду лише через через 7 років після відчуження цього будинку померлим ОСОБА_6 та майже через 3 роки з моменту звернення з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим в зазначених діях позивача вбачається недобросовісна мета витребувати майно, яке істотно збільшилось у свої вартості, оскільки відповідачем 2 та відповідачем 3 внесені поліпшення в будинок та проведено необхідні для життя комунікації. При цьому позивач не надала жодних належних доказів на підтвердження того, що вона дійсно не знала про вчинення її чоловіком договору дарування нерухомого майна або доказів на підтвердження того, що в неї була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про цю обставину раніше. Крім того, зазначає про те, що відсутні підстави для витребування майна у відповідача 2 та відповідача 3, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу будинку вони не могли знати, що вказане майно, яке було подароване відповідачу 1 її померлим братом, є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки відповідач 1 мала правовстановлюючі документи та підтвердження належної реєстрації її права власності. Також представник відповідачів вказує на те, що позивачем не доведено, що відповідач 1 діяла недобросовісно, оскільки сам факт спорідненості ОСОБА_6 та ОСОБА_1 не є належним доказом того, що набуваючи права власності на спірний будинок, остання знала, що на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності.

18.02.2025 року представник позивача через систему «Електронний суд» надіслав відповідь на відзив, в якому спростовує твердження представника відповідачів про те, що позивач звернулася до суду після спливу позовної давності, посилаючись на те, що про відчуження житлового будинку, який був спільним майном подружжя, позивач дізналася лише після смерті чоловіка, під час встановлення обсягу спадкового майна, при цьому про існування іншого власника остання не мала змоги дізнатися раніше, оскільки спірним житловим будинком користувалися члени її сім`ї. Крім того, після 29.03.2017 року позивач також не втратила можливості користуватися спірним будинком, вона продовжувала доглядати за ним та утримувати його, сплачувати комунальні послуги, користуватися земельною ділянкою, саджати город та сад, збирала врожай.

В своїх запереченнях представник відповідачів зазначив, що коли відповідач 2 та відповідач 3 знайшли оголошення в мережі Інтернет на сайті olx.ua про продаж будинку, вони спочатку звернулися до позивача, яка повідомила, що вона не є власником цього будинку і для його придбання необхідно звертатися до відповідача 1, що й було ними зроблено в подальшому, що свідчить про те, що остання знала про відчуження її чоловіком житлового будинку на користь сестри. Крім того, ОСОБА_6 неодноразово повідомляв позивача про цю обставину, у зв`язку з чим між подружжям виникали сімейні сварки. Також зазначено, що ОСОБА_6 останні 2-3 місяці не проживав з дружиною, не отримував від неї належного догляду та піклування, а доглядався рідною сестрою та її доньками, які й поховали померлого. Щодо тверджень про недобросовісність ще раз звертає увагу суду на те, що сам факт спорідненості, а також того, що ОСОБА_6 повідомив неправдиві відомості при укладенні оспорюваного договору дарування не є беззаперечним доказом недобросовісності ОСОБА_1 , а свідчать лише про приховання факту перебування у шлюбі ОСОБА_6 .

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08.04.2025 року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідачів просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив.

Відповідачі підтримали позицію свого представника.

Заслухавши учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

На підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради народних депутатів №149 від 19.04.1985 року, ОСОБА_5 отримав земельну ділянку для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 09.06.2022 року, ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , про що 20.03.1986 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області зроблено актовий запис №51. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_8 та ОСОБА_8 .

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 30.01.2017 року, житловий будинок з усіма приміщеннями та спорудами збудований 1991 року.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №83730942 від 29.03.2017 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_5 06.02.2017 року на підставі технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданий 30.01.2017 року ТОВ «Архрозвиток».

29.03.2017 року між ОСОБА_5 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_9 , та ОСОБА_1 був укладений договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,0869 га, кадастровий номер - :02:025:0122, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2686.

Згідно п. 9 договору дарування, дарувальник за довіреністю повідомляє обдаровану, що ОСОБА_5 в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, тобто нерухоме майно, про відчуження якого укладається договір дарування, є його приватною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання права власності на нього чи його частку, у том числі відповідно статей 65, 74 та 95 Сімейного Кодексу України, відсутні.

В матеріалах справи (а.с. 110) наявна заява ОСОБА_9 -представника ОСОБА_5 від 29.03.2017 року адресована на ім?я приватного нотаріуса Щетіловій О.В., яка була відібрана під час укладання договору дарування житлового будинку від 29.03.2017 року, відповідно до якої представник повідомляє та підтверджує що ОСОБА_5 в шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває і особи, які б могли поставити питання про визнання права власності на нього чи його частку, у том числі відповідно статей 65, 74 та 95 Сімейного Кодексу України, відсутні. ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що зміст заяви їй відомий.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , повторно виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 26.05.2022 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 20.12.2021 року відділом державної реєстрації Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис №480.

Відповідно до реєстру територіальної громади, померлий ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 20.11.1981 року по 04.01.2021 pік, інформація про зареєстрованих осіб на день смерті померлого за вищевказаною адресою відсутня.

10.06.2022 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркарової Вікторії Юріївни з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_5 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №366002220 від 15.02.2024 року право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по частці кожному на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркаровою В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №146.

Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 27.01.2022 рокуміж ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , вбачається, що продавець - ОСОБА_1 , підписанням цього договору, повідомила покупців про те, що відчужуваний нею житловий будинок не є об`єктом спільної сумісної власності, а належить їй на праві особистої приватної власності.

У судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_1 повідомила, що під час укладання договору дарування житлового будинку була присутня вона, її брат ОСОБА_5 , нотаріус та секретар, також були інші люди, яких вона не знала. Також зазначила, що їй не було відомо, що у брата був представник, хто такий ОСОБА_9 також не знає. Також повідомила, що їй було відомо, що покійний брат сказав дружині про те, що подарував будинок сестрі. На питання представника позивача, чи було відомо свідку, що її брат перебував у шлюбі, підтвердила, що знала про це. Крім того, на питання головуючого, ОСОБА_1 вказала на те, що умови укладеного договору частково зрозуміла, оскільки довірилася нотаріусу та не вчитувалася в усі пункти договору, на пункт, в якому зазначено про те, що її брат у шлюбі не перебував, не звернула увагу.

Свідок ОСОБА_2 повідомив, що знайшов оголошення на сайті olx.ua про продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Його матір сказала, що можливо будинок продає ОСОБА_3 , у зв`язку з чим він пішов до неї, проте позивач повідомила, що вона не власник будинку, а власником є ОСОБА_1 і що в неї знаходяться документи. Також зазначив, що у нотаріуса були перевірені всі правовстановлюючі документи та повідомлено про те, що з ними все добре і можна укладати угоду.

Свідок ОСОБА_4 зазначила, що займалася пошуками будинку разом з чоловіком та підтвердила те, що після того, як останній знайшов оголошення на сайті olx.ua, він звернувся до ОСОБА_3 з метою придбання будинку, проте остання повідомила, що власником будинку є ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_10 повідомив, що його брат - ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , про що останньому було відомо. До смерті їх сина, а саме до 2019 року, вони разом будували будинок для нього, після чого будь-які ремонті роботи призупинили. В останні роки свого життя ОСОБА_5 почав зловживати алкогольними напоями. Про те, що ОСОБА_5 подарував будинок, своїй сестрі, останній не знав, проте повідомив, що за життя його брат йому також пропонував подарувати йому будинок.

Свідок ОСОБА_11 вказала про те, що знає родину ОСОБА_8 та ОСОБА_1 вже багато років, бачила, як позивач з чоловіком спільно будували будинок. Про те, що даний будинок був відчужений на користь сестри померлого дізналися після смерті ОСОБА_5 на його поминках.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 3 Сімейного Кодексу України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Судом встановлено на підставі досліджених письмових доказів та показань свідків, що спірний будинок був побудований в період перебування позивача та померлого ОСОБА_5 у шлюбі спільними зусиллями за спільні кошти, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що даний об`єкт є спільним майном подружжя.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 63 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з ч. 3 ст. 65 Сімейного Кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Також положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Отже, відсутність письмової згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину.

Відповідно до 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суд зауважує на тому, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Про оцінку добросовісності набувача майна за договором також зазначено у пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21), а саме про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 не заперечувала той факт, що позивач з її померлим чоловіком перебували в шлюбі на момент укладення договору дарування, отже остання свідомо підписала заяву на укладення договору та сам договір, в п. 9 якого вказано про те, що ОСОБА_5 у шлюбі не перебував, що свідчить про те, що обдарована умисно бажала приховати даний факт, у зв`язку з чим суд ставить під сумнів її добросовісність під час набуття цього майна у власність. При цьому твердження представника відповідачів про те, що ОСОБА_1 не є юридично обізнаною, а також посилання самої відповідачки на те, що вона не звернула увагу на вказаний вище пункт, суд не бере до уваги, оскільки вони жодним чином не підтверджують факт того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

На підставі викладеного, встановивши, що при укладенні оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 не надала чоловіку своєї згоди на відчуження спірного будинку, який був побудований за час перебування їх у зареєстрованому шлюбі та є об`єктом спільної власності подружжя, оцінюючи добросовісність ОСОБА_1 як набувача спірного нерухомого майна, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання вказаного правочину недійсним.

Щодо вимоги про витребування майна від відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

З огляду на те, що відчуження будинку відбулося всупереч волі позивача та за відсутності правових підстав, тобто з порушенням вимог закону, суд вважає за необхідне витребувати це майно з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

На підставі викладеного, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, надавши оцінку доказам, суд доходить висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо клопотання представника відповідачів про застосування строку позовної давності, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач вказує на те, що про своє порушене право дізналася після смерті чоловіка під час визначення обсягу спадкового майна, а саме в червні 2022 року, при цьому з даним позовом остання звернулася в березні 2024 року, тобто в межах трирічного строку з моменту, коли остання дізналася про порушення свого права.

Суд критично ставиться до тверджень відповідачів про те, що ОСОБА_3 було раніше відомо про відчуження будинку на користь сестри її померлого чоловіка, оскільки в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що до 2019 року, тобто вже після укладення договору дарування, позивач разом з чоловіком продовжували спільно будувати будинок для їх сина. Крім того, суд враховує те, що з моменту набуття права власності на спірний будинок, ОСОБА_1 не реалізовувала ніяких будівельних робіт та не вчиняла жодних інших дій щодо будинку як його власник, у зв`язку з чим ОСОБА_3 не могла раніше дізнатися про те, що будинок був відчужений на її користь.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що твердження відповідачів про сплив позовної давності є безпідставними.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів судовий збір у розмірі 14865 грн 94 коп.

Керуючись ст. ст. 19, 27, 76-81, 89, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним та витребування майна - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 , через представника за довіреністю ОСОБА_9 та ОСОБА_1 від 29.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2686.

Витребувати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 135,1 кв.м., житловою площею 40,7 кв.м., складається з: літ. А-2 - житловий будинок, літ. Б - літня кухня, літ. В - сарай, літ. Г - навіс, літ. Д - душова, літ. Е -вбиральня, №1-6 - споруди, з володіння ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ).

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) сплачений судовий збір у розмірі 14865 (чотирнадцять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) грн 94 коп.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. С. Журавель