"22" серпня 2025 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 642/7849/24

Провадження № 2/642/193/25

22 серпня 2025 року

м.Харків

Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Петрової Н.М.

за участю секретаря судового засідання Падалка Д.В.

представника позивача адвоката Камбулатова І.П.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Холодногірського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства Страхова Компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

12.12.2024 до Холодногірського районного суду м.Харкова звернувся адвокат Камбулатов І.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №2/04 від 18.04.2024, з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненої в результаті ДТП, в якій він просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану в результаті ДТП в розмірі 85 902 грн., витрати, пов`язані з складанням висновку експерта №25333 від 01.02.2024 у розмірі 14 994,14 грн., судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 25 445,34 грн. (орієнтовний розмір).

Позовна заява обґрунтована тим, що 22.11.2023 року об 11-03 год., ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом- автомобілем Mazda 6, державний номерний знак НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на бордюрний камінь, після чого в стіну нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності. Внаслідок ДТП стіна нежитлової будівлі отримала механічні пошкодження.

Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.01.2024 року по адміністративній справі № 638/19054/23, ОСОБА_2 було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Позивач ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень підвалу та 1-го поверху по АДРЕСА_1 , які зазнали ушкоджень внаслідок вищезазначеної ДТП, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №236597924 від 11.12.2020 року.

Для оцінки вартості матеріальної шкоди нежитловому приміщенню позивач звернулася до Харківського Науково-Дослідного Інституту Судових Експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса, який склав висновок будівельно-технічної експертизи № 25333 від 01.02.2024, згідно якого, вартість матеріальної шкоди складає 85 902 грн.

Окрім того, позивачем понесено витрати на проведення оцінки, спричиненої шкоди нежитлового приміщення, у розмірі 14 994,14 грн., що підтверджується рахунком № 1804 від 28.12.2023.

Позивачу направлялася досудова вимога про відшкодування завданої шкоди та вартості будівельно-технічної експертизи № 25333, але таке відправлення не було отримано відповідачем та повернуто зі спливом строку зберігання.

У зв`язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 17.12.2024 позовну заяву прийнято до провадження судді, визначено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.38).

03 січня 2025 до суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Терещенко К.І., надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого просить суд замінити неналежного відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ПрАТ «СК «Інтер-Поліс», так як відповідальність відповідача застрахована в ПрАТ «СК «Інтер-Поліс», сума страхового платежу повністю покриває позовні вимоги; відмовити у задоволенні позову в повному обсязі; розглядати справу в порядку загального позовного провадження, замінити неналежного відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» (а.с.47-72).

Ухвалою суду від 22.01.2025 визначено проводити розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с.77).

10 лютого 2025 до суду від представника позивача адвоката Камбулатова І.П. надійшла відповідь на відзив, відповідно якої просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану в результаті ДТП в розмірі 85 902 грн., витрати, пов`язані з складанням висновку експерта №25333 від 01.02.2024 у розмірі 14 994,14 грн., судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 25 445,34 грн. (а.с.84-86).

Ухвалою суду від 18.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Терещенко К.І. про заміну неналежного відповідача у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовлено (а.с.93).

19 травня 2025 до суду від представника позивача адвоката Камбулатова І.П. надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача ОСОБА_2 на належного відповідача ПрАТ «СК «Інтер-Поліс», та подана уточнена позовна заява, відповідно якої просить суд стягнути з ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану в результаті ДТП в розмірі 85 902 грн., витрати, пов`язані з складанням висновку експерта №25333 від 01.02.2024 у розмірі 14 994,14 грн., а всього 100 896,14 грн. та судові витрати.

Уточнена позовна заява обґрунтована тим, що 14.02.2025 року позивачем до ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» була подана заява про страхове відшкодування із додатками, а також заява про визнання поважними причин подання заяви про страхову виплату за полісом №217448841 після спливу строку, передбаченим п.1 ч.1.ст.32 ЗУ «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-1Х від 21.05.2024 року. На цей час відповідь від ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» позивачу не надійшла. Звертає увагу суду на те, що річний строк звернення до страховика не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування в розмірі регламентних виплат взагалі

У справі №147/66/17 Велика палата Верховного Суду відступила від висновку, що зазначений у пп.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає. У постанові від 14.12.2021 ВП зазначила, що сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання в позасудовому порядку страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи.

Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст.258 ЦК. Адже це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, ВП ВС дійшла висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії), винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди, в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цого Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження

пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування (а.с.106-136).

Ухвалою суду від 19.05.2025 відкладено підготовче судове засідання на 18 червня 2025 на 14-00 годину, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву про відшкодування шкоди.

Заяву представника позивача адвоката Камбулатова І.П. про заміну неналежного відповідача в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди - задоволено. Замінено неналежного відповідача - ОСОБА_2 на належного відповідача - ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ІНТЕР-ПОЛІС" у даній цивільній справі (а.с.140-141).

05 червня 2025 до суду від представника відповідача ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» - адвоката Гусєва П.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, розподілити судові витрати в порядку ст.141 ЦПК України та стягнути з позивача витрати, які поніс відповідач у розмірі 4000 грн. (а.с.151-158).

Відзив обґрунтований тим, щовідповідно до п.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Отже, в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 22.11.2023 року за участю транспортного засобу «Мазда», державний номер НОМЕР_2 має нести відповідальність винна особа в дорожньо-транспортній пригоді.

На момент настання ДТП транспортний засіб «Мазда», державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , було забезпечено договором обов`язкового страхування ЕР217448841, внаслідок чого Позивач звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» для відшкодування нанесеної шкоди.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо- транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Пунктом 33.3. ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачений обов`язок водія та власників транспортних засобів, причетних до дорожньо транспортної пригоди, власників пошкодженого майна зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Відповідно до п. 33.1 ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобовязані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Згідно п. 34.1. ст.34 зазначеного Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Згідно п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Власник пошкодженого майна в порядку ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не звертався у строки встановлені Законом.

За змістом ст. 35.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

З заявою про виплату страхового відшкодування Позивач звернувся лише 14 лютого 2024 року, тобто з пропуском строку передбаченого ст. 37 Закону № 1961-IV.

Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22.06.2018 року по справі № 910/7449/17.

Отже у зв`язку з незверненням Позивача з заявою до Відповідача протягом встановленого строку пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик не несе відповідальність за нанесену шкоду.

При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає.

Такий висновок підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16 (провадження № 14 310цс18).

Позивач не звертався з заявою про виплату страхового відшкодування та не робив жодних юридично значущих дій для отримання страхового відшкодування зі Страховика у зв`язку з чим Відповідач не несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, позивачем порушено норми ст. 33 та 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», внаслідок чого Страховик був позбавлений можливості встановити всі обставини справи та розслідувати страховий випадок, визначити розмір шкоди, як це передбачено.

До того ж, відповідно до пп. 37.1.3 п 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у Постанові від 26.09.2019 року по справі № 522/6853/16-ц, якщо визначення розміру матеріальної шкоди здійснено позивачем у спосіб, непередбачений Законом, судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Так, згідно п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Пунктом 34.3 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Отже, керуючись даними статтями потерпіла особа отримує право на самостійний вибір оцінювача тільки у разі якщо представник Страховика не з`явився у визначений строк. А, відповідно наданий Позивачем звіт є неналежним та недопустимим доказом та не може братися Судом до уваги.

До наданого Позивачем висновку не надано акту огляду пошкодженого майна та фотографій огляду, а отже не вказано час та місце огляду, не зафіксовано належним чином пошкодження (а.с.151-158).

Ухвалою суду від 18 червня 2025 підготовче провадження у даній справі закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с.161-162).

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача витрати, які поніс відповідач на правову допомогу у розмірі 4000 грн. (а.с.169-170).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши представника позивача адвоката Камбулатова І.П., дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, не визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» ( Colder v. The United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом».

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 22.11.2023 об 11-03 год. по вул. Данилевського, буд. 22 в м.Харкові, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Mazda 6, д.н.з. НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на бордюрний камінь, після чого в стіну нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . При ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 850 грн. Постанова набрала законної сили 02.02.2024 (а.с. 4-6).

Згідно частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП за зазначених вище обставин.

Згідно договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 15.10.2019, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №184753210 від 15.10.2019 року та технічного паспорту, позивач ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень напівпідвалу № 81-1-, -81-8, 1-го поверху № 83-9-, 83-15 в літ.»А-6» по АДРЕСА_1 , які зазнали ушкоджень внаслідок вищезазначеної ДТП (а.с.8-14).

Відповідно до копії висновку експерта №25333 Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.засл.проф. М.С.Бокаріуса» за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 01.02.2024 року розмір матеріальної шкоди, завданої власнику нерухомого майна, що розташовано за адресою АДРЕСА_1 в результаті ДТП складає 85 902 грн. (а.с.16-30).

Вартість експертного дослідження №25333, відповідно до рахунку №1804 від 28.12.2023 року, складає 14 994,14 грн. (а.с.15).

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інакше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №217448841, цивільна відповідальність ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом «Мазда», державний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП 22.11.2023, була застрахована в ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» (а.с.57).

23.11.2023 ОСОБА_2 вчасно повідомив Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Інтер-Поліс» про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.52-53).

Тільки 14.02.2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача - ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» з заявою про страхове відшкодування з додатками, а також з заявою про визнання поважними причин пропуску подання заяви про страхову виплату за полісом №217448841 після спливу строку, передбаченим п.1 ч.1.ст.32 ЗУ «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №3720-ІХ від 21.05.2024 року (а.с.96, 128-130).

Згідно відповіді ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» від 17.04.2025 за № 1038, від 19.06.2025 за №1649, ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС» на підставі п.36.2 ст.36, п.37.1.4 ст.37 Закону, прийняв рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування, так як позивач вчасно не подав заяву про страхове відшкодування, а саме протягом року, якщо шкода спричинена майну потерпілого (а.с.171-172).

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частиною першою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.2,5 ст. 1187 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»від 01.07.2004 р. № 1961-IV (далі Закон України № 1961-IV), який діяв на момент ДТП - 22.11.2023, передбачено порядок, можливості відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП.

Крім того, пунктом 2.1. ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-IV (далі Закон України № 1961-IV), вказаний нормативно-правовий акт регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно із статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 6 Закону № 1961-IV передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо - транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо- транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо -транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

На момент настання ДТП транспортний засіб «Мазда», державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , було забезпечено договором обов`язкового страхування ЕР217448841, внаслідок чого Позивач звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» для відшкодування нанесеної шкоди.

Пунктом 33.3. ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачений обов`язок водія та власників транспортних засобів, причетних до дорожньо - транспортної пригоди, власників пошкодженого майна зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Відповідно до п. 33.1 ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Згідно п. 34.1. ст.34 зазначеного Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Власник пошкодженого майна ОСОБА_1 в порядку ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не зверталася до страхової компанії у строки, встановлені Законом.

Згідно Постанови Великої палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20, встановлено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Так, відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

З заявою про виплату страхового відшкодування Позивач звернулася лише 14 лютого 2024 року, тобто з пропуском строку передбаченого ст. 37 Закону № 1961-IV.

Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22.06.2018 року по справі № 910/7449/17: «враховуючи наведені правові норми та встановлені судами обставини неподання позивачем або третьою особою заяви на виплату страхового відшкодування за полісом …. протягом одного року з моменту ДТП, визначають можливість відмови страховика у виплаті страхованого відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків».

Посилання представника позивача на той факт, що позивачу ОСОБА_1 не було відомо, що транспортний засіб «Мазда», державний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , було забезпечено договором обов`язкового страхування ЕР217448841, у зв`язку з чим вона пропустила строк звернення до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс», не знайшло підтвердження в судовому засіданні.

Так, позивач не була позбавлена можливості самостійно або через свого представника, який є фахівцем в галузі права, звернутися до загальнодоступного безкоштовного електронного інтернет ресурсу централізованої бази всіх діючих полісів ОСЦВ (обов`язкового страхування цивільно відповідальності), яку веде МТСБУ з метою перевірки наявності/відсутності на момент ДТП діючого полісу на транспортний засіб, з метою подальшого звернення з відповідним запитом для отримання інформації стосовно страховика, а також для звернення з відповідною заявою до страхової компанії про відшкодування шкоди протягом року з моменту ДТП, як це визначено Законом.

Отже, у зв`язку з не зверненням Позивача з заявою до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» протягом встановленого строку пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Позивач не робив жодних юридично значущих дій для отримання страхового відшкодування зі Страховика, тому Відповідач не несе відповідальність за нанесену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, порушення ОСОБА_1 норм ст.33 та 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потягло за собою неможливість Відповідача встановити всі обставини справи та розслідувати страховий випадок, визначити розмір шкоди, як це передбачено Законом.

Відповідно до п.п. 37.1.3 п 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо - транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Пунктом 33.2. статті 33 Закону передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до правового висновку Верховного Суду, висловленого у Постанові від 26 2019 року по справі № 522/6853/16-ц зазначено: «пунктом 21.2. Закону передбачено, що контроль за наявністю договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється: відповідними підрозділами Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Згідно пункту 33.4. Закону у разі оформлення працівниками відповідних підрозділів Національної поліції відповідних документів про дорожньо-транспортну пригоду вони також встановлюють та фіксують необхідні відомості щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності учасників цієї пригоди і сприяють представникам страховиків (МТСБУ) у проведенні огляду місця дорожньо- транспортної пригоди і транспортних засобів, причетних до неї.

Таким чином, позивач не був позбавлений можливості, безперешкодно, як на місці ДТП, так і в подальшому отримати від органів поліції інформацію щодо наявності або відсутності у винуватця пригоди полісу страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та дотримуючись Закону звернутися до страхової компанії вчасно вчасно з заявою про здійснення регламентної виплати в рахунок відшкодування шкоди….».

До того ж, як зазначено в п.34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Згідно п. 34.3 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Отже, керуючись даними статтями потерпіла особа отримує право на самостійний вибір оцінювача тільки у разі якщо представник Страховика не з`явився у визначений строк.

Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

На підтвердження факту завдання шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та її розміру позивачем надано висновок експерта № 25333 від 01.02.2024

Статтею 106 ЦПК України передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною шостою статті 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з частиною п`ятою статті 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у висновкуексперта не вказано час та місце огляду, не зафіксовано належним чином пошкодження, не встановлено обсяги пошкоджень та складників, а саме: не зазначено розмір та об`єм спричинених пошкоджень з вказівкою довжини та висоти, напрямку спричинення пошкоджень з застосуванням масштабної лінійки, передбаченої для використання судовими експертами, що є порушенням вимог «Методики…».

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так як висновок експерта складено без фіксації належним чином пошкоджень та виконаний до звернення до Страховика, що є порушення норм Методики та ст. 33, 34 Закону України №1961-IV, то з урахуванням викладеного, суд визнає висновок експерта № 25333 від 01.02.2024 неналежним та недопустимим доказом.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 20 травня 2020 року у справі № 201/12712/16-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі 303/2642/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 676/90/17-ц.

Під час розгляду справи ані позивачем, ані його представником не було заявлено будь-якого клопотання про призначення судом у справі експертизи, суд же відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

У відповідності до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на викладене вище, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих стороною позивача доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з цим позовом, позивачем всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано достатніх доказів для встановлення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позовних до ПрАТ «СК «Інтер-Поліс» про відшкодування шкоди за необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державахучасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на позивача.

Щодо клопотання відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України(справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Так, згідно наявного в матеріалах справи Договору №16/05 про надання правничої допомоги від 10.01.2022 № 10/01/22-АП, між ПрАТ СК «Інтер-Поліс» та адвокатським обєднанням «Інс.Лоу.Груп» укладено Договір про надання правничої допомоги. Вартість послуг за надання правничої допомоги визначається сторонами у розділі 3 цього Договору: при ціні позову понад 50 000 грн. винагорода складає 4 000 грн. (а.с. 148-150).

Інтереси відповідача були представлені адвокатом Гусєвим П.В., який діяв на підставі довіреності від 28.12.2023.

Але суду не надано ані акту приймання-передачі наданих послуг, ані платіжної інструкції щодо сплати юридичних послуг, ані детального розрахунку наданих послуг.

Разом з тим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, взявши до уваги обставини справи та обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами (написання відзиву та заяви без участі у розгляді справи), суд дійшов висновку, що визначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у сумі 4000 грн. є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими та необхідними в контексті обставин цієї справи.

Враховуючи викладені обставини, складність справи, необхідність надання представником позивача послуг під час розгляду справи в суді та їх характер, дослідивши докази на підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, суд дійшов висновку, що необхідний фактичний обсяг правової допомоги у цій справі є меншим, ніж зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву. а тому такий обсяг виконаних робіт підлягає зменшенню та стягненню з позивача на користь відповідача витрат на правничу (правову) допомогу, понесених у цій справі у сумі 2 000 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного Акціонерного Товариства Страхова Компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" про відшкодування шкоди- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного Акціонерного Товариства Страхова Компанія "ІНТЕР-ПОЛІС" витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2

Представник позивача адвокат Камбулатов Ігор Петрович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №002262 від 29.08.2018, адреса: АДРЕСА_3

Відповідач - Приватне Акціонерне Товариство Страхова Компанія "ІНТЕР-ПОЛІС", код ЄДРПОУ 19350062, місцезнаходження: 01030, м.Київ, вул.Володимирська, 69

Представник відповідача адвокат Гусєв Павло Володимирович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС №11030/10 від 13.02.2023, адреса: 01001, м.Київ, вул. Малопідвальна, 10, оф.2

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст рішення складено 25 серпня 2025 року.

Суддя Наталя ПЕТРОВА