Справа №461/2481/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді Мироненко Л.Д.,

при секретарі судового засідання Курилюк А.І.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача Паїк М.В.

ГУНП у Львівській області

представників відповідача Мельничука О.І., Мельника Н.В.,

Львівської обласної прокуратури

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, -

встановив:

Позовні вимоги.

Позивач у березні 2025 року звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позову посилається на те, що 27 березня 2015 року слідчим їй було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 Кримінального кодексу України в кримінальному провадженні, внесеному в Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000389 від 11.02. 2015 року.

30 березня 2015 р. слідчим було складено обвинувальний акт, який прокурор в кримінальному провадженні направив для розгляду до Франківського районного суду м. Львова.

В подальшому, вироком Франківського районного суду м. Львова від 27.03.2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, її було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 367 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Позивач вказує, що вона перебувала під слідством і судом з 25 березня 2015 року до 17 жовтня 2023 року, тобто 8 років 6 місяців і 20 днів.

При цьому, ОСОБА_3 зазначила, шо внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності, вона зазнала глибоких душевних страждань та переживань, оскільки протягом тривалого часу перебування під слідством і судом радикально змінився її звичний спосіб життя, відбулося порушення її нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, і їй потрібно докладати значних зусиль, матеріальних ресурсів, коштів для відновлення свого порушеного права та для організації свого життя у звичному режимі, який мав місце до притягнення її до кримінальної відповідальності. Так, протягом всіх восьми з половиною років перебування під слідством і судом вона знаходилася в стані нервового стресу, оскільки її було обвинувачено у скоєнні злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі. Внаслідок тривалого багаторічного стресового стану в неї поступово розвинулося тяжке захворювання. Тривале перебування під слідством і судом з обвинуваченням у скоєнні злочину, створювало негативну репутацію серед близьких, родичів, знайомих, співробітників та вона через це була змушена обмежити коло свого спілкування.

З посиланням на норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просить позов задовольнити та стягнути з держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000000 грн.

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.04.2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

01 травня 2025 року ухвалою суду було задоволено клопотання сторони позивача та витребувано матеріли судової справи № 465/2256/15-к(провадження №1-кп/465/746/230 з Франківського районного суду міста Львова.

Ухвалою суду від 26.05.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позиція сторін по справі.

В судовому засіданні позивач, представники позивача позов підтримали, просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 також зазначив, що заявлений у позові розмір відшкодування моральної шкоди є адекватним глибині та тривалості пережитих позивачем душевних страждань та переживань, яких вона зазнала внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки протягом тривалого часу перебування під слідством і судом радикально змінився звичний спосіб її життя, відбулося порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, і суттєве погіршення стану здоров`я. Їй потрібно докладати значних зусиль, матеріальних ресурсів, коштів для відновлення свого порушеного права та для організації свого життя у звичному режимі, який мав місце до притягнення позивача до кримінальної відповідальності. Протягом всіх восьми з половиною років перебування під слідством і судом позивач знаходилась в постійному очікуванні можливого покарання, що спричинило їй моральні страждання.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

У відзиві на позов та у судовому засіданні представник стверджувала, що позивачем не доведено наявності вини ГУНП у Львівській області, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними, на думку позивача, діями вказаної установи та заподіяною моральною шкодою. Звернула увагу, що позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які вона зазнала у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством. Крім того, розмір позовних вимог є явно завищеним, необґрунтованим. У задоволенні позову просила відмовити за безпідставністю.

Представник відповідача Львівської обласної прокуратури у відзиві та у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначивши про безпідставність та недоведеність позовних вимог.Просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача Державної казначейської служби України, не з`явився хоча був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи. Подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі в повній мірі використати, встановлені в ЦПК України права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Вказав, що відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Вказав, що державне казначейство не порушувало законних прав чи інтересів позивача. Додатково наголосив, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй моральної шкоди в розмірі 5000000 грн. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позовних вимог до органу казначейства відмовити повністю.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Дослідивши витребувані у Франківському районному суді міста Львова матеріали кримінального провадження (справа № 465/2256/15-к , чотири томи), суд встановив наступне.

27 березня 2015 р. старшим слідчим СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області Ступак В.І. ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч.2 КК України, в кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000389 від 11.02. 2015 року.

30 березня 2015 р. слідчим було складено обвинувальний акт, який прокурор в кримінальному провадженні направив до Франківського районного суду м. Львова.

Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_3 , яка згідно наказу №556-П від 02.12.2014 року працює на посаді інженера з охорони праці служби охорони праці ЛКП «Львівелектротранс» (тролейбусне ДЕПО), що за адресою: м. Львів, вул. Тролейбусна, 1, будучи зобов`язаною на підставі п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків чорнобильської катастрофи від 21.08.2006 року №546 забезпечувати працівників, які виконують роботи в оглядових канавах засобами індивідуального захисту, у тому числі касками; додатку №3 до Наказу №53 Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду від 24.03.2008 року «Про затвердження положення про порядок забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального захисту», де вказаний перелік робіт, які вимагають застосування відповідних засобів індивідуального захисту, зокрема захисні каски - роботи в ямах, траншеях, шурфах, колодязях, шахтах, тунелях; п.2.3 розділу 2 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», де зазначено, що інженер з охорони праці контролює стан охорони праці та функціонування системи управління охороною праці в тролейбусному депо; п.п. 3.5, 3.7, 3.14, 3.16, 3.18 розділу 3 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.4.3 розділу 4 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», неналежно виконала свої службові обов`язки, а саме не забезпечила дотримання затвердженої структурно-функціональної схеми управління охороною праці на підприємстві шляхом перевірки виконання функцій і завдань управління охороною праці усіма посадовими особами; не організували паспортизацію цехів, дільниць, робочих місць щодо відповідності їх вимогам охорони праці; не здійснила контроль за забезпеченням працівників засобами індивідуального захисту згідно з нормативно-правовими актами, зокрема слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_4 ; за організацією робочих місць у відповідності з нормативно-правовими актами з охорони праці; за своєчасним виконанням посадовими особами депо наказів. розпоряджень адміністрації і приписів осіб органів державного нагляду за охороною праці, зокрема станом на даний час не усунуто недоліки, які були виявлені Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України та відображені в Акті перевірки суб`єкта господарювання №10/11 - комісійний від 15.10.2013 року ЛКП «Львівелектротранс» службою охорони праці, незважаючи не те, що пройшло півтора роки; не забезпечила належного оформлення та зберігання документації з питань охорони праці; не здійснювала контроль по депо за виконанням вимог стандартів, правил, норм і інструкцій з охорони праці; не вимагала від посадових осіб відсторонення від роботи працівників, які порушують нормативні акти про охорону праці, не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинна була і мала можливість їх передбачити, не забезпечила та не допустила до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_4 без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній, будучи в оглядовій канаві при огляді тролейбуса №101 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта №114/15 від 16.03.2015 року відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.367 КК України, як неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що в результаті її службової недбалості спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Надаючи оцінку доказам, наданим стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, суд, зазначив наступне.

Передбачений ч. 2 ст. 367 КК склад злочину, як і будь-який інший, містить обов`язкові елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єктивна сторона, суб`єкт.

Об`єктивна сторона службової недбалості включає в себе наявність наступних складових: 1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність); 2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб (ч. 1 ст. 367 КК) або тяжких наслідків (ч. 2 ст. 367 КК); 3) причинний зв`язок між діянням (бездіяльністю) та наслідками.

Разом з цим, службова недбалість належить до злочинів виключно з матеріальним складом, який визнається закінченим з моменту заподіяння істотної шкоди, яка у 100 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян (ч. 1 ст. 367 КК), чи тяжких наслідків, які у 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян (ч. 2 ст. 367 КК).

Підсумовуючи викладене, суд прийшов до висновку, що для притягнення обвинуваченої до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч.2 ст. 367 КК України, необхідна виключно матеріальна складова, яка полягає у заподіянні діями чи бездіяльністю особи збитків у розмірі 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян, що на момент вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину складало 152250 грн. і більше. Разом з тим, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_3 інкримінується те, що будучи службовою особою, вона неналежно виконувала свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що в результаті її службової недбалості спричинило тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_4 , тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України.

Суд зазначив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» від 13 травня 2014 року№ 1261-VII внесено зміни в ст. 364 КК України та пункт 4 примітки викладено в такій редакції: «Тяжкими наслідками у статтях 364-367 вважаються такі наслідки, які у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян". Згідно прикінцевих положень, цей Закон набрав чинності з наступного дня після опублікування, тобто після 03.06.2014 (день опублікування в газеті Голос Україна). І, якщо за старою редакцією КК України до 03.06.2014 року, тяжкі наслідки диференціювались на такі, які полягають у завданні матеріальних збитків, і такі, які не полягають у завданні матеріальних збитків, то за новою редакцією тяжкими наслідками є виключно ті наслідки, які «у 250 і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян».

Відтак, станом на 12.01.2015 року для кваліфікації дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 367 КК України необхідна виключно матеріальна складова.

Порушення ОСОБА_3 вимог п. 6.1.4 «Правил охорони праці на міському електричному транспорті», п.2.3 розділу 2 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.п. 3.5, 3.7, 3.14, 3.16, 3.18 розділу 3 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», п.4.3 розділу 4 «Посадової інструкції інженера з охорони праці служби охорони праці», які органом досудового розслідування ставляться їй в провину для кваліфікації її дій за ч.2 ст. 367 КК України, повинні були спричинити виключно тяжкі матеріальні наслідки. Однак, жоден із наданих прокурором доказів не доводить тяжких матеріальних наслідків у даному кримінальному правопорушенні.

У справі № 672/1589/17 від 25.06.2020, Верховний Cуд вказав, що доктриною кримінального права визнається безспірним, що діяння є злочином лише за умови наявності всіх його ознак, тобто елементів складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Відтак зміна правової кваліфікації кримінального правопорушення є правом, а не обов`язком суду. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 243/1573/17 в постанові від 13 січня 2021 р., де зазначено, що положення ч. 3 ст. 337 КПК не вказують на те, що у разі непідтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший склад злочину і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення.

З урахуванням зазначеного, вироком Франківського районного суду м. Львова від 27.03.2023 р. в справі № 465/2256/15-к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року ОСОБА_3 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 367 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, в зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

В рамках судового розгляду вказаного кримінального провадження відбулось 32 судові засідання за участю ОСОБА_3 в період з 2015 року по 2023 рік.

Мотиви прийняття рішення судом

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Згідно з вимогами ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.

Таким чином, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21) та інші судові рішення Верховного Суду.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Суд вважає, що належними та допустимими доказами повністю доведений факт незаконного перебування позивача під слідством та судом. Винесення щодо неї виправдувального вироку є безумовною підставою для застосування норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач, на думку суду, зазнала моральних страждань у зв`язку з порушенням її звичайного життя внаслідок незаконного кримінального переслідування, що вплинуло на її ділову репутацію та репутацію серед друзів, знайомих, сусідів, погіршення відносин з оточуючими людьми, позбавленням можливості реалізації нею своїх звичок і бажань. У зв*язку з такою тривалістю кримінального провадження, ОСОБА_5 змушена була відвідувати органи досудового розслідування та суду, що не входить до її звичайної діяльності та призводить до моральних страждань. Крім того, вона була позбавлена нормального спілкування з близькими та рідними, їй довелося витрачати час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану відносин у необхідному обсязі.

При цьому, суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження причинного зв`язку між зазначеним нею захворюванням та незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Одночасно суд констатує, що не володіє спеціальними знаннями для встановлення причинного зв`язку та можливості зробити будь- які висновки з наданої медичної документації. Призначити відповідну експертизу позивач не просила.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала під слідством і судом 8 років 6 місяців 20 днів, а саме з 27.03.2015 року - з дня повідомлення їй про підозру у вчиненні злочину, до 17.10.2023 року- дати ухвали Львівського апеляційного суду, якою залишено без змін виправдувальний вирок Франківського районного суду м. Львова від 27.03.2023 р. в справі № 465/2256/15-к (виходячи з наступного розрахунку: у березні 2015 року був 31 день, відтак 31-27 = 4 дні. З 1 квітня 2015 року по 01 жовтня 2023 року минуло 8 років та 6 місяців. З 01 жовтня 2023 року по 17 жовтня 2023 року включно минуло 16 днів. Відтак, загальний строк перебування ОСОБА_3 під слідством і судом становить 8 років 6 місяців та 20 днів (4 дні березня + 16 днів жовтня).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у редакції, чинній на момент постановлення вказаного рішення, установлено з 01 січня 2025 року у місячному розмірі мінімальну заробітну плату на рівні 8000,00 грн.

Оскільки період перебування ОСОБА_3 під слідством і судом складає 102 місяці 20 днів (8 років = 96 місяців + 6 місяців + 20 днів), тому розмір морального відшкодування не може бути меншим за 821333.33 грн ((8000 грн х 102 місяці = 816000 грн) + (8 000,00 грн ? 30 календарних днів х 20 днів = 5333,33 грн) = 821333.33 грн).

На думку суду, саме такий розмір грошового відшкодування моральних страждань враховує характер правопорушення, обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану,

При цьому, суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 759/7630/20, зокрема, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16). У таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або є незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.268 ЦПК України, суд-

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури, -задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 821333 (вісімсот двадцять одну тисячу триста тридцять три) грн. 33 коп. відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України відмовити у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Повний текст рішення виготовлено 01 вересня 2025 року.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1: Держава Україна в особі Львівської обласної прокуратури: 79005, Україна, Львівська обл., місто Львів, проспект Шевченка, будинок, 17/19, .

Відповідач 2: Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області: 79005, Україна, Львівська обл., місто Львів, проспект Шевченка, будинок, 17/19, .

Суддя Мироненко Л.Д.