УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 688/320/23

провадження № 61-6801ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Шепетівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання розірвання шлюбу фіктивним та

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати фіктивним розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_4 , зареєстрований Шепетівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис від 09 січня 2019 року № 1.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 26 квітня 1973 року до 09 січня 2019 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , від якого у подружжя народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час шлюбу сім`я проживала в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та будували новий будинок на АДРЕСА_2 . Чоловік позивачки протягом 2016-2018 років тяжко хворів, тому сім`я перебувала у скрутному матеріальному становищі. З метою оформлення субсидії на комунальні послуги вона з чоловіком вирішили фіктивно розірвати шлюб, не маючи наміру припиняти подружні відносини. 09 січня 2019 року шлюб було розірвано, але вони продовжували проживати разом як чоловік та дружина, вели спільне господарство, побут, підтримували та опікувались один одним, оформили субсидію на комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті чоловіка 25 квітня 2019 року вона здійснила його поховання. Будинок на АДРЕСА_1 після чоловіка успадкував їхній син - ОСОБА_5 , а після сина будинок успадкувала позивачка. Однак відповідачка звернулась до суду з позовом про усунення від спадкування ОСОБА_5 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке позивачка отримала після смерті сина. Вона проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак дочка - ОСОБА_3 виганяє її з будинку, що був побудований спільно з чоловіком. З метою успадкування частини вказаного будинку просила визнати розірвання шлюбу фіктивним.

16 січня 2025 року рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області позов задоволено. Визнано фіктивним розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстроване Шепетівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 09 січня 2019 року, актовий запис № 1.

Рішення суду мотивоване тим, що після розірвання шлюбу з 09 січня 2019 року до дня смерті ОСОБА_4 позивачка продовжувала проживати з ним однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , вони спільно вели господарство для забезпечення фінансової стабільності сім`ї, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, після смерті чоловіка позивачка здійснила його поховання, а відтак розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було фіктивним з метою отримання субсидії на житлово-комунальні послуги за місцем їх проживання.

01 квітня 2025 року постановою Хмельницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником - адвокатом Стариченком М. П., задоволено. Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про судові витрати.

Апеляційний суд керувався тим, що позивачка не довела наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, не довела, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного господарства, та не надала доказів, що колишнє подружжя не мало наміру припиняти шлюбні відносини. З сукупності доказів, наявних в матеріалах справи, апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з січня 2019 року проживала окремо від ОСОБА_4 , не вела з ним спільного господарства та не мала спільного бюджету, подружні взаємні права та обов`язки у сторін були відсутні. Суб`єктивне сприйняття свідками позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як однієї сім`ї не означає дійсного існування ознак сім`ї. Не заслуговують на увагу доводи позивачки, яка мотивувала фіктивність шлюбу необхідністю оформлення субсидій, оскільки для визнання шлюбу фіктивним подружжя саме в момент розірвання шлюбу не повинне мати на меті припинення шлюбних відносин.

26 травня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв'язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга подана до суду касаційної інстанції з пропуском строку на касаційне оскарження.

04 червня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу заявниці залишено без руху та надано десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених у ній недоліків, а саме для звернення до Верховного Суду із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження з наведенням підстав для його поновлення та наданням доказів на їх підтвердження; для уточнення підстав касаційного оскарження.

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про усунення недоліків касаційної скарги, в якій вона виконав вимоги ухвали Верховного Суду від 04 червня 2025 року, а саме надала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивоване тим, що отримала оскаржуване рішення суду лише 11 квітня 2025 року, що підтверджується копією поштового конверта про відправлення кореспонденції. Вперше вона подала касаційну скаргу 05 травня 2025 року, однак з незрозумілих причин поштовим відділенням було відправлено лише квитанцію про сплату судового збору, що повернулася з листом Верховного Суду як помилково надіслана.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Статтею 390 ЦПК України встановлено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку, касаційний суд враховує, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і, які не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У випадку, якщо суди обмежуються вказівкою на наявність «поважних причин» для поновлення пропущеного строку, вони не вказують чітких підстав такого поновлення.

Колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, оскільки обставини, на які посилається заявниця як на поважність пропуску строку на касаційне оскарження, підтверджуються відповідними доказами, доданими до матеріалів касаційного провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що після розірвання шлюбу з 09 січня 2019 року до дня смерті ОСОБА_4 вона продовжувала проживати з ним однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , вони спільно вели господарство для забезпечення фінансової стабільності сім`ї, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, після смерті чоловіка позивачка здійснила його поховання, правильно виснував, що розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було фіктивним з метою отримання субсидії на житлово-комунальні послуги за місцем їх проживання, пославшись на постанову Верховного Суду від 07 травня 2020 року в справі № 461/6692/16-ц. Апеляційний суд, не спростувавши встановлені місцевим судом обставини, відмовив у позові, фактично пославшись лише на покази свідків відповідачки.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження

в справі необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно зі статтею 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану.

З урахуванням наведених положень сімейного законодавства, розірвання шлюбу може бути визнане фіктивним за таких умов: розірвання шлюбу повинно бути здійснене відповідно до положень статті 106 СК України, тобто органом державної реєстрації актів цивільного стану; жінка та чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю; на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин.

Для визнання розірвання шлюбу фіктивним є необхідною наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії, спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад, репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 березня 2020 року в справі № 644/6976/16-ц, від 07 травня 2020 року в справі № 461/6692/16-ц, від 30 травня 2023 року в справі № 711/3329/21, від 31 жовтня 2024 року в справі № 204/9592/21 та інші.

Верховний Суд не вбачає невідповідності висновків апеляційного суду в цій справі з наведеними висновками Верховного Суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Дослідивши наявні докази, установивши фактичні обставини справи та надавши їм належну правову оцінку, правильно застосувавши наведені вище положення СК України, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що позивачка не довела наявності умов, за яких розірвання шлюбу можливо визнати фіктивним, зокрема, що дії колишнього подружжя після розірвання шлюбу були спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин, ведення ними спільного господарства та спільної праці.

Апеляційний суд правильно врахував, що після реєстрації розірвання шлюбу жоден із подружжя не оспорював фіктивність розірвання шлюбу, а питання щодо фіктивності його розірвання постало лише за спливом чотирьох років після смерті ОСОБА_4 ; визнання розірвання шлюбу фіктивним потрібно ОСОБА_2 для вирішення майнових прав та прийняття спадщини.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , із січня 2019 року проживала окремо від ОСОБА_4 , не вела з ним спільного господарства та не мала спільного бюджету, подружні взаємні права та обов`язки з ОСОБА_4 були відсутні.

З огляду на встановлені в справі обставини апеляційний суд правильно виснував про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішеннясвідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Шепетівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська