Провадження № 22-ц/801/1902/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 рокуСправа № 127/20360/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року у цивільній справі за матеріалами заяви ОСОБА_1 , за участю ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні військовослужбовця,

Ухвалу постановив суддя Воробйов В. В.

Ухвалу постановлено у відсутності учасників справи у м. Вінниця

Дата складення повного тексту 04 липня 2025 року,

Встановив:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні військовослужбовця, за участі заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 , за участю ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні військовослужбовця, повернуто заявнику.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та матеріали заяви направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції проявивши надмірний формалізм, непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, обмежив заявника у доступі до правосуддя, повернувши заяву з надуманих підстав, навіть не надавши можливість усунути недоліки, якщо такі були виявлені.

У встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, п. 6 ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 червня 2025 року заявник ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької з заявою про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні військовослужбовця (а. с. 1-3).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику (а. с. 6-7).

Повертаючи заяву, суд першої інстанції зазначив, що заява ОСОБА_1 направлена до суду в паперовій формі, однак в порушення вимог абзацу другого частини восьмої статті 43 ЦПК України не скріплена власноручним підписом заявника, а згідно п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається, зокрема, у випадках, коли її подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Колегія суддів не може погодитися з цим висновком суду першої інстанції.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За правилом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України передбачено, що заява повертається зокрема у випадку, коли її подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Посилання суду першої інстанції на зазначену норму як на підставу для повернення заяви ОСОБА_2 не узгоджується з матеріалами справи. Із копії заяви вбачається, що вона містить власноручний підпис заявниці у лівому верхньому куті перед викладенням тексту, а також повторний підпис у кінці заяви після викладення її змісту та зазначення додатків (а. с. 1-2).

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність засвідчувального підпису в кінці заяви є безпідставним і формальним, а наведена мотивація ухвали надумана.

Як наголосив Верховний Суд в постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд, згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Суд першої інстанції вимоги закону не врахував та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до дослідження заяви формально та повернув її з надуманих підстав.

Отже, апеляційний суд вважає, що повернення заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права заявника на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і суперечить завданню цивільного судочинства щодо захисту її прав та законних інтересів.

При поверненні заяви суд першої інстанції допустив порушення вимог пункту 1 частини 4 статті 185 та частини 2 статті 175 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що унеможливило розгляд заяви по суті. Оскільки ухвала суду першої інстанції є помилковою та перешкоджає подальшому провадженню у справі, колегія суддів, керуючись ст. 379 ЦПК України, доходить висновку про її скасування з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 368, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин