Справа № 465/1587/25
Провадження 2/465/2142/25
РІШЕННЯ

Іменем України

17.11.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Мартьянової С.М.,

при секретарі судового засідання - Безпяткової Р.О.

за участі:

позивачки - ОСОБА_1

представника позивача Чубика Б.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Чубика Б.Г., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.02.2011 року, за 4000 доларів США, позивачкою було придбано у відповідачки автомобіль марки «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , № свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане 24.05.2008 року, за кошти, отримані в якості позики від її брата ОСОБА_3 ще у 2006 році. З цього часу автомобіль перебуває у повному користуванні позивачки.

Зазначає, що у момент укладення договору купівлі-продажу, у зв`язку з важким матеріальним становищем, вона не мала змоги перереєструвати автомобіль на своє ім`я та отримала від відповідачки генеральну довіреність на право керування, розпорядження, відчуження на умовах за своїм розсудом та зняття (постановки) на облік вищезазначеного автомобіля. Довіреність була видана строком на 3 роки та термін дії якої минув у 2014 році та з цього часу вона фактично безтитульно, відкрито, добросовісно та безперервно володіє зазначеним автомобілем.

Вказує, що на сьогоднішній часу у зв`язку з значним спливом часу після придбання автомобіля, вона не в змозі перереєструвати автомобіль згідно чинного порядку, а відтак змушена звертатись до суду з позовом про визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю, оскільки рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20.05.2014 року за нею визнано право власності на автомобіль, яке було скасованим рішенням Апеляційного суду Львівської області, а відтак вона фактично користується автомобілем, який на праві власності належить відповідачці, хоча протягом всього часу володіння автомобілем позивачка думала, що саме вона є власником даного автомобіля та жодних спорів щодо витребування автомобіля у ОСОБА_2 не виникало та не виникає і станом на сьогодні.

Враховуючи вищевикладене, просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на автомобіль марки «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , № свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане 24.05.2008 року.

Ухвалою суду від 21.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

З метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.

01.07.2025 до суду від відповідачки ОСОБА_2 надійшли пояснення, в яких остання позов визнала та просила такий задоволити. Зазначила, що спірний автомобіль перебував у її власності, однак вона продала такий ОСОБА_1 , однак у відповідних органах державної влади вони цей автомобіль не перереєстрували. Не зважаючи на те, що спірний автомобіль зареєстрований за нею, такий їй не належить, а належить позивачці ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 01.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяви, просили такий задоволити у повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча й належним чином повідомлялась про дату, час та місце проведення такого.

За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачкою ОСОБА_1 було придбано у ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль марки «Toyota Corolla», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , № свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане 24.05.2008 року.

08.02.2011 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори посвідчено Довіреність, зареєстровану в реєстрі за №2-113, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 продати за ціну та на умовах на свій розсуд належний їй транспортний засіб «Toyota Corolla», а також на період дії цієї довіреності користуватись вищевказаним автомобілем на території України та за її межами.

Факт придбання ОСОБА_1 у ОСОБА_2 транспортного засобу «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , не заперечується й відповідачкою ОСОБА_2 .

Разом з тим, зазначений транспортний засіб позивачка не зареєструвала у встановленому законом порядку.

Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до вимог ст. 12, 229 ЦПК України ці докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 20.05.2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 та зобов`язано Франківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції зняти арешт з вказаного автомобіля.

Однак, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07.11.2014 року вищевказане рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль та звільнення його з-під арешту відмовлено.

Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов`язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов`язаннями.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 328 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із Закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном. В свою чергу позивач має підтвердити своє право власності на спірне майно.

Право власності на спірне рухоме майно не зареєстроване у встановленому законом порядку, у позивача відсутнє свідоцтво про реєстрацію транспортних засобів.

Позивач як особа, що добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито, безперервно володіє автомобілем з 2011 року по момент звернення з позовом, керуючись ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України має право набути право власності на автомобіль за набувальною давністю.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно з п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2015 при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не зі своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 13 вказаної Постанови пленуму ВССУ можливість подання до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає зі ст. 15, 16 ЦК, а також із ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності у сукупності наступних умов: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 дотримані усі умови набуття права власності на спірне майно за набувальною давністю, а саме: законне та добросовісне заволодіння, а також відкрите, безперервне та безтитульне володіння автомобілем марки «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , № свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане 24.05.2008 року. Разом із тим, установлений строк безперервного володіння спірним майном сплив (більше десяти років), а також відсутні норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Підстав вважати позивача недобросовісним володільцем на час заволодіння майном судом не встановлено. Презумпція добросовісності відповідачем не спростована.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи безумовне визнання заявлених вимог відповідачем, що не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, а також те, що у позивача немає іншого способу захисту порушених прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведене, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-78, 80, 81, 141, 211, 229, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на автомобіль марки «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , № свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане 24.05.2008 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 24.11.2025.

Суддя Мартьянова С.М.