Справа № 308/5957/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Ткаченко Ю.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Бичкова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в режимі відеоконференцзв`язку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до адвокатського об`єднання «Статус» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, та поновлення на роботі

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

1.03.04.2024 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до адвокатського об`єднання «Статус» , місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 29А (далі відповідач, Адвокатське об`єднання або АО «Статус»), у якій позивач просив суд:

1.1.визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №3-к від 29.02.2024 в частині звільнення позивача з посади адвоката;

1.2.поновити позивача на посаді адвоката в адвокатському об`єднанні «Статус» з 29.02.2024;

1.3.стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за лютий 2024 року в сумі 27711,83 грн.;

1.4.стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 284034,24 грн., з якої підлягають сплаті відповідні податки і збори;

1.5.стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати поновлення на роботі по день ухвалення рішення.

2.Позов обґрунтований таким:

2.1.звільнення не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідач безпідставно змінив правову підставу розірвання трудового договору.

2.2.жодної угоди з відповідачем про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) відповідач не укладав.

2.3.у день звільнення відповідач не видав повідомлення про нараховані суми, які належать працівникові при звільненні, копію наказу про звільнення, трудову книжку, чим порушив частину 1 статті 47 КЗпП.

2.4.відповідач не виплатив усіх сум, які належить позивачу при звільненні, а саме не здійснив компенсацію за невикористані відпустки за 2013-2024 роки.

3.Відповідач позов не визнав, правову позицію виклав у заявах по суті спору, в яких, зокрема, зазначав про те, що позивач не перебував із відповідачем у трудових відносинах та не мав права на відпустки як найманий працівник, оскільки працював не за наймом, а здійснював незалежну професійну діяльність у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Характер компенсацій та підстави їх отримання у такому разі є іншими;

3.1.представник відповідача заперечував отримання заяви позивача від 15.02.2024 про звільнення, стверджуючи, що така заява для відповідача жодних наслідків не породжує;

3.2.на переконання представника відповідача, заявлений позов є необґрунтованим, а обраний спосіб захисту не є ефективним, оскільки не призводить до поновлення позивача в складі адвокатського об`єднання;

3.3.позивач не надав доказів того, що він має право на поновлення на посаді адвоката, а саме чинного свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю;

3.4.відповідач вважає, що позовна вимога про скасування спірного наказу в частині звільнення стосується нібито незаконного позбавлення позивача права на зайняття незалежною професійною діяльністю з надання адвокатських послуг та поновлення судом права на ведення такої діяльності. Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачено видання наказу на прийом на роботу чи звільнення з адвокатського об`єднання. Для цього достатньо стати учасником адвокатського об`єднання;

3.5.виключення зі складу адвокатського об`єднання унеможливлює задоволення позовної вимоги щодо поновлення на роботу та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже це пряме рішення вищого органу адвокатського об`єднання. Рішення про виключення зі складу відповідного об`єднання ґрунтується на безумовному праві адвоката вийти зі складу адвокатського об`єднання;

3.6.наказ про прийом на посаду та звільнення не породжують та не припиняють правовідносини між позивачем та відповідачем щодо перебування у складі адвокатського об`єднання;

3.7.спірний наказ є управлінським рішенням виконавчого органу адвокатського об`єднання, який, між тим, не був підставою для виключення позивача зі складу адвокатського об`єднання;

3.8.позивач не надав доказів укладення трудового договору між сторонами у справі, а також не зазначив те, яку саме роботу і в якому обсязі згідно з нібито трудовим договором він мав виконувати;

3.9.позивач ніколи не отримував грошової винагороди від відповідача за виконання трудових обов`язків. Призначення платежу не є визначальним, оскільки по-іншому банк не здійснює обслуговування за зарплатними проектами;

3.10.застосування у будь-яких звітних документах термінів «роботодавець», «праця» та «працівник» не є безспірним доказом наявності трудових відносин;

3.11.відсутність заяв про відпустку не є беззаперечним доказом того, що позивач не скористався правом на відпочинок та не отримав відпускні;

3.12.при звільненні за угодою сторін згода може бути й усною.

4.У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

5.У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просив у задоволенні позову відмовити.

ІІ. Рух справи

6.Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Шепетко І.О. від 05.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

7.Ухвалою від 05.06.2024 суд закрив провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

8.Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.03.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу суду від 05.06.2024 про закриття провадження у справі скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

9.Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.04.2025 головуючим суддею для розгляду цієї справи визначено суддю Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Данка В.Й.

10.Ухвалою від 07.04.2025 суд прийняв справу до свого провадження та перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

11.Ухвалою від 07.05.2025 суд задовольнив клопотання представника відповідача про проведення підготовчого засідання у режимі відеоконференції.

12.Ухвалами від 09.05.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, прийняв відмову позивача від позовних вимог про стягнення заробітної плати за лютий 2024 року в сумі 27711,83 грн. та закрив провадження у цій частині.

13.Ухвалою від 30.07.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

14.Заходи забезпечення позову та доказів, зокрема, шляхом їх витребування не застосовувалися.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом

15.Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

16.Позивач звертався до загальних зборів адвокатського об`єднання «Статус» із заявою б/н від 02.08.2013, у якій просив прийняти його до складу цього адвокатського об`єднання з подальшим укладенням трудового договору на період його перебування в складі адвокатського об`єднання (Т.1, а.с.145).

17.Означена заява стала підставою для включення позивача до складу учасників Адвокатського об`єднання, що сторонами у справі не оспорюється та не заперечується.

18.Відповідно до публічно доступних відомостей, отриманих завдяки сервісу Опендатабот, позивача видалено зі складу засновників Адвокатського об`єднання 16.04.2024 (Т.2, а.с.64).

19.Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 24.04.2024 позивач у складі засновників Адвокатського об`єднання не значиться (Т.1, а.с.138-139).

20.Фактичною підставою для виключення позивача зі складу учасників Адвокатського об`єднання слугувала нотаріально посвідчена заява позивача №326 від 05.03.2024 (Т.2, а.с.249).

21.Протоколом загальних зборів адвокатів АО «Статус» №8 від 31.01.2014 підтверджується присутність та фактична участь позивача у загальних зборах Адвокатського об`єднання щодо затвердження змін до статутних документів АО «Статус», зокрема, у зв`язку з надходженням заяв адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з проханням прийняти їх до складу Адвокатського об`єднання.

21.1.Відповідно до змісту протоколу загальних зборів адвокатів АО «Статус» №8 від 31.01.2014 загальними зборами ухвалено рішення про прийняття перелічених адвокатів до АО «Статус» та укладення з ними трудових угод на період перебування їх у складі Адвокатського об`єднання.

21.2.Цим же протоколом підтверджується те, що після прийняття адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до складу Адвокатського об`єднання учасниками останнього являлися адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 .

22.Наказом відповідача №4-к від 05.08.2013 позивача прийнято на роботу на посаду адвоката з 05.08.2013 на період перебування у складі адвокатського об`єднання з окладом відповідно до штатного розпису (Т.2, а.с.81, 86).

23.Змістом трудової книжки позивача № НОМЕР_2 підтверджується внесення запису про прийняття на роботу до Адвокатського об`єднання на посаду адвоката згідно з наказом відповідача №4-к від 05.08.2013 (Т.1, а.с.17).

24.Наказом відповідача №3-к від 26.02.2024 позивача звільнено з 29.02.2024 за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП.

24.1.Цим же наказом передбачається надання компенсації за 48 календарних днів невикористаної відпустки: за робочий рік 05.08.2021 04.08.2022 10 днів, за робочий рік 05.08.2022 04.08.2023 24 днів, за робочий рік 05.08.2023 29.02.2024 14 днів.

25.Наказом відповідача «Про запровадження неповного робочого часу» №5-к від 28.12.2023 позивачу запроваджено неповний робочий час з 01.01.2024 на період перебування у складі адвокатського об`єднання, неповний робочий день 1 годину, 3 дні на місяць, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу відповідно до штатного розпису (Т.1, а.с.21).

26.Згідно з довідкою форми ОК-5, сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 25.03.2024, відповідач значиться платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ) відносно позивача за період серпень 2013 року грудень 2023 року.

27.Відповідно до розрахункового листа за січень 2024 року (Т.1, а.с.79) відповідач нарахував відповідачу 34 424,64 грн. загального оподатковуваного доходу, з якого:

27.1.34 189,15 грн. нарахована сума заробітку за період відпустки;

27.2.235,49 грн. нарахована сума заробітку за фактично відпрацьовану 1 годину 1 дня.

28.Згідно з наказом відповідача №1-в про надання відпустки за табельним № позивачу з 08.01.2024 по 31.01.2024 було надано щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарні дні за період роботи з 05.08.2020 по 04.08.2021 (10 календарних днів) та за період роботи з 05.08.2021 по 04.08.2022 (14 календарних днів).

29.За відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованих осіб за 1(перший) місяць 1(першого) кварталу 2024 року відповідач нарахував позивачу 34 189,15 грн. заробітку за період відпустки (Т.1, а.с.98-103).

30.Згідно з довідкою про доходи б/н від 09.04.2024 (Т.1, а.с.130) загальна сума доходу позивача за період роботи в Адвокатському об`єднанні за період з 01.01.2023 до 31.12.2023 за винятком утримань становила 418 567 грн. 80 коп.

30.1.За змістом згаданої довідки нарахований дохід за грудень 2023 року 43 330 грн., із яких утримання 8 449,35 грн., до виплати 34880,65 гривень.

30.2.У цій же довідці відображено, що позивач працював у Адвокатському об`єднанні з 05.08.2013 по 29.02.2024 (Т.1, а.с.130).

31.Відповідно до довідки про доходи №09/04-2 від 09.04.2024 нарахований дохід позивача за період роботи з 01.01.2024 по 29.02.2024 становив 82 041,35 гривень.

32.Згідно з витягом з Єдиного реєстру адвокатів України право позивача на заняття адвокатською діяльністю зупинено відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 20.05.2024 на підставі заяви (Т.1, а.с.180).

33.Довідкою №15290 від 18.06.2022 за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1, а.с.218) засвідчується, що позивач з 06.05.2024 проходить військову службу по мобілізації в ІНФОРМАЦІЯ_2 .

34.Згідно з наказом іноземного підприємства «РЕТАЛ Україна» від 29.12.2022 позивача звільнено з посади провідного фахівця фінансового контролю відділу фінансового контролю 31.12.2022 на підставі заяви позивача відповідно до пункту 1 частини 36 КЗпП (Т.1, а.с.122).

35.Позивач звертався до Генерального директора ТОВ «РЕТАЛ УКРАЇНА» із заявою від 29.12.2022 про прийняття його на роботу з 01.01.2023 на посаду заступника директора з безпеки у м. Києві.

36.Позивач звертався до Генерального директора ТОВ «РЕТАЛ УКРАЇНА» із заявою від 12.12.2023 про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП.

37.Наказом ТОВ «РЕТАЛ УКРАЇНА» №311-к від 29.12.2023 позивача звільнено з посади заступника директора з безпеки у м. Києві 31.12.2023 за угодою сторін на підстві пункту 1 статті 36 КЗпП.

38.Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.02.2024 ТОВ «РЕТАЛ УКРАЇНА» є правонаступником іноземного підприємства «РЕТАЛ УКРАЇНА».

39.Позивач працював на іноземному підприємстві «РЕТАЛ Україна» у період з 03.03.2016 до 31.12.2022, що підтверджується змістом наказу ІП «РЕТАЛ Україна» №138-к від 29.12.2022, а також визнав позивач у судовому засіданні від 19.08.2025.

40.Позивач працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «РЕТАЛ УКРАЇНА» у період з 01.01.2023 по 31.12.2023, що підтверджується заявою позивача б/н від 29.12.2022 (Т.1, а.с.127), наказом №311-к від 29.12.2023 (Т.1, а.с.128), а також визнав позивач у судовому засіданні від 19.08.2025.

41.Виходячи з наявності підстав для визнання незаконним та скасування наказу в частині звільнення, поновлення на роботі, стягнення компенсації за невикористані відпустки, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІV. Позиція суду

i.Щодо аргументів представника відповідача про неюрисдикційність спору

42.За обставин цієї справи представник відповідача наполягав на тому, що спір між сторонами не може розглядатися за правилами цивільного судочинства.

43.Натомість, на переконання представника відповідача, у даному випадку позивач мав звернутися до господарського суду за місцезнаходженням відповідача з позовом про вирішення корпоративного спору, зокрема, через неможливість поновлення позивача на посаді та виходом зі складу Адвокатського об`єднання.

44.Представник відповідача, заперечуючи наявність трудових відносин між сторонами, вказував на те, що позивач не був найманим працівником, долучені докази не підтверджують наявність трудових відносин, а спір у справі насправді стосується права позивача на участь у АО «Статус».

45.Суд звертає увагу на те, що судова юрисдикція є інститутом права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

46.Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, це стаття 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), стаття 20 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

47.Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

48.Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

49.Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

50.Іншими словами, законодавець запровадив такі правила розмежування юрисдикції судів: загальна (цивільна) юрисдикція є всеохоплюючою; якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (адміністративних чи господарських) судів, то вона підлягає розгляду загальним (цивільним) судом. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

51.Розмежування повноважень судів за їх юрисдикцією має не лише організаційне значення для побудови спеціалізованої системи судів, а й практичне значення для сторін у відповідних справах.

52.Порушення юрисдикції впливає насамперед на реалізацію права особи на судовий захист, оскільки суд, до якого вона звернулася, відмовляє у розгляді та вирішенні її вимог, а отже, захисту не забезпечує.

53.Не лише позивач може помилитися щодо юрисдикції. Такої ж помилки може припуститися і суд.

54.Так, наприклад, суд може помилково відмовити у відкритті провадження (закрити провадження) у справі, яка належить до його юрисдикції; або помилково розглянути і вирішити справу, щодо якої не має юрисдикції.

55.У всіх випадках помилка з боку суд має негативне значення для сторін у справі, насамперед для позивача. У разі помилкової відмови у відкритті (закритті) провадження обмежується право позивача на доступ до правосуддя, а у разі помилкового розгляду справи

може бути скасоване судове рішення суду першої чи апеляційної інстанції.

56.У цих випадках позивачеві доведеться звертатися до суду вдруге (до іншого суду) і розпочинати все спочатку. Очевидно, що це не відповідає інтересам позивача і не сприяє реалізації завдань судочинства.

57.За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

58.Як вказує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

59.Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

60.ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 і № 23654/08), у якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції через відсутність у заявників доступу до суду касаційної інстанції, бо відмова Вищого адміністративного суду України розглянути їхні касаційні скарги всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (Andriyevska v. Ukraine, заява № 34036/06), у якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці через те, що її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є саме Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (Mosendz v. Ukraine, заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (Shestopalova v. Ukraine, заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ виснував, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, бо національні суди надавали суперечливі роз`яснення стосовно їхньої юрисдикції у справі заявниці, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

61.Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

62.Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини 1 статті 255 ЦПК України).

63.Отже, встановлення суддею на стадії відкриття провадження у справі чи судом після відкриття провадження у справі неюрисдикційності спору має наслідком відмову у відкритті провадження по справі чи закриття провадження відповідно.

64.Таким чином, дослідження юрисдикційності спору фактично стосується можливості розгляду та подальшого вирішення справи конкретним судом, тобто судом відповідної юрисдикції.

65.Інакше кажучи, вирішуючи питання про юрисдикційність спору, суд дає відповідь виключно на питання про можливість її розгляду по суті в цілому, не вдаючись до аналізу обґрунтованості заявлених позовних вимог.

66.За обставин цієї справи суд з`ясував, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.06.2024 (головуюча суддя Шепетко О.І.) провадження у цій справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.

66.1.Постановляючи означену ухвалу, суд виходив із того, що адвокатське об`єднання є юридичною особою, а спір стосується, зокрема, членства у ньому та пов`язаних з членством прав позивача, Отже, ці вимоги пов`язані зі здійсненням позивачем корпоративних прав й оцінкою діяльності органів управління адвокатського об`єднання. Вирішення спору за такими вимогами належить до юрисдикції господарського суду згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 ГПК України.

67.Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.03.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу суду від 05.06.2024 про закриття провадження у справі скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

68.Ухвалюючи цю постанову та скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про закриття, апеляційний суд виходив з того, що зі змісту заявленого позову та обставин, які наведені позивачем в обґрунтування заявлених вимог, вбачається, що предметом оскарження у даній справі є саме правомірність дій та рішень відповідача, які ним вчинені сфері трудових правовідносин з позивачем, а не дії відповідача про виключення позивача зі складу адвокатського об`єднання та управлінські рішення загальних зборів щодо членства у адвокатському об`єднанні.

69.Ухвалою Верховного Суду від 07.04.2025 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Адвокатського об`єднання «Статус» на постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.03.2025 відмовлено.

70.За таких обставин слід констатувати, що юрисдикційний спір у справі було вирішено постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.03.2025 на користь цивільної юрисдикції.

71.Постанова Закарпатського апеляційного суду від 04.03.2025 набрала законної сили, в касаційному порядку по суті не переглядалася, а отже є обов`язковою як для учасників справи, так і для суду, що розглядає справу. Підстав для неврахування висновків апеляційного суду, вказаних у цій постанові, немає.

72.Процесуальні механізми перегляду та вирішення питання щодо юрисдикції вичерпані, у зв`язку з чим суд першої інстанції зобов`язаний розглянути справу по суті, як справу цивільної юрисдикції.

73.Із урахуванням наведеного суд доходить до висновку про те, що заперечення представника відповідача проти юсридикційності спору є несуттєвими, а тому не потребують детального аналізу чи самостійного спростування, у зв`язку з чим такі доводи судом відхиляються.

ii.Щодо аргументів представника відповідача про відсутність трудових відносин між сторонами

74.Суд вважає, що твердження представника відповідача про відсутність трудових відносин між сторонами справи є неспроможними, а тому їх слід відхилити, зважаючи на таке.

75.На переконання суду, твердження представника відповідача про те, що Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачено, що члени адвокатського об`єднання мають перебувати у трудових відносинах з адвокатським об`єднанням є помилковими.

76.Так, частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

77.Згідно з частиною першою статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

78.У правовій державі діють два базових принципи правового регулювання: загально-дозвільний «дозволено все, що не заборонено законом» та спеціально-дозвільний «дозволено лише те, що прямо передбачено законом».

79.Загально-дозвільний принцип поширюється на поведінку людини, всіх інститутів громадянського суспільства й гарантує можливість діяти будь-яким чином та у будь-який спосіб, не порушуючи права інших осіб чи заборони, які встановлені законом.

80.Спеціально-дозвільний принцип закріплений у частині другій статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

81.Із урахуванням викладеного суд вказує про те, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема, стаття 7 цього Закону окреслює види діяльності, які є несумісними з адвокатською діяльністю, однак названий Закон не містить обмежень щодо роботи адвоката за трудовим договором, укладеним в тому числі з адвокатським об`єднанням, учасником якого відповідний адвокат являється.

82.З аналогічних міркувань неприйнятним є твердження представника відповідача про те, що позивачем не доведено, що Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» покладається обов`язок на адвокатське об`єднання чи його керівника забезпечити окремо взятого адвоката роботою по найму.

83.Суд вважає, що наведений аргумент представника відповідача ґрунтується на концептуально помилковому тлумаченні приписів Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зважаючи на те, що оформлення відносин між адвокатом та адвокатським об`єднанням є прерогативою останніх.

84.Дійсно Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не встановлює імперативного обов`язку укладення між адвокатом та адвокатським об`єднанням трудового договору.

85.Попри це, адвокат та адвокатське об`єднання не позбавлені можливості оформити відносини, що виникають між ними, як трудові.

86.Суд критично оцінює зміст науково-правового висновку щодо застосування окремих положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у взаємовідношенні з окремими нормами корпоративного права та законодавства про працю, підготовлений науковцями Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого та поданий представником відповідача з додатковими поясненнями по справі.

87.У згаданому висновку науковцями констатовано, що відносини, які виникають між адвокатським об`єднанням та його учасником (учасниками) за своїм характером мають корпоративну природу, а останні, водночас, у взаємовідносинах з об`єднанням виступають носіями корпоративних прав. Науковці вказують на те, що таким правовим відносинам не притаманні ознаки, які характерні для трудових відносин, внаслідок чого вони не можуть підпадати під сферу регулювання законодавства України про працю.

88.Суд погоджується із тим, що частина 6 статті 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає можливість залучення інших адвокатів на підставі цивільно-правового характеру.

89.Утім, названою нормою Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», як і будь-якою іншої нормою цього ж Закону, не встановлено заборони для адвоката перебувати в трудових відносинах з адвокатським об`єднанням незалежно від того, чи є він учасником такого об`єднання.

90.Посилання у висновку на те, що неможливість виникнення трудових відносин між колективною формою адвокатської діяльності і окремим адвокатом, який не входить до числа засновників чи учасників цієї форми, зумовлюється телеологічним (цільовим) тлумаченням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» суд вважає непереконливими, адже з положень названого Закону не слідує, що при його прийнятті законодавець керувався метою звузити можливість реалізації права на працю особою, яка являється адвокатом шляхом виключення можливості укладення нею трудового договору з адвокатським об`єднанням.

91.Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП у редакції від 24.07.2013, яка діяла на момент прийняття відповідачем наказу «Про прийняття на посаду адвоката» №4-к від 05.08.2013, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

92.За змістом частин першої, третьої та четвертої трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

93.Системний аналіз положень трудового законодавства, яке діяло на момент прийняття відповідачем наказу «Про прийняття на посаду адвоката» №4-к від 05.08.2013, дає підстави для таких висновків:

93.1.станом на момент прийняття зазначеного наказу передумовою для виникнення трудових правовідносин являвся трудовий договір;

93.2.трудовий договір оформлявся наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу;

94.Беручи до уваги попередні висновки, суд доходить до переконання, що прийняття відповідачем наказу «Про прийняття на посаду адвоката» №4-к від 05.08.2013 відповідно до положень трудового законодавства, яке діяло на момент прийняття цього наказу, свідчить про оформлення між позивачем та відповідачем укладення трудового договору.

95.Крім того, у справі, що розглядається, підставою для звільнення згідно з наказом №3-к від 26.02.2024 слугував пункт 1 статті 36 КЗпП.

96.Отже, відповідач, звільняючи позивача із займаної посади «адвокат» керувався положеннями трудового законодавства.

97.За змістом пункту 1 статті 36 КЗпП у редакції від 24.12.2023, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного наказу, однією із підстав припинення трудового договору була угода сторін.

98.Частиною 1 статті 9 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

99.Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2023 року в справі № 593/1156/21 (провадження № 61-11963св23)).

100.У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (див. пункти 5.19. - 5.21 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 березня 2023 року в справі № 910/17459/20).

101.Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

102.Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

103.Суд вважає, що твердження представника відповідача про відсутність трудового договору і трудових відносин при одночасному наполяганні на правомірності оспорюваного наказу про припинення трудового договору є непослідовними, позаяк, очевидно, що припинити можна лише існуючий трудовий договір.

104.У свою чергу, якщо ж трудового договору в принципі не існує, то і припиненим він бути не може.

105.Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що позивач не надав доказів (1) наявності між позивачем та відповідачем трудового договору, укладеного в усній чи письмовій формі, а також (2) існування трудового договору, який характеризується вимогами, передбаченими статтею 21 КЗпП, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами.

106.Так, суд з`ясував, що позивач звертався до загальних зборів адвокатського об`єднання «Статус» із заявою б/н від 02.08.2013, у якій просив прийняти його до складу цього адвокатського об`єднання з подальшим укладенням трудового договору на період його перебування в складі адвокатського об`єднання.

107.Тобто змістом цієї заяви підтверджується, що позивач просив, зокрема, укласти з ним трудовий договір.

108.У свою чергу, прийняття відповідачем наказу «Про прийняття на посаду адвоката» №4-к від 05.08.2013 власне і свідчить про оформлення між позивачем та відповідачем укладення трудового договору.

109.Також про наявність між сторонами справи трудових відносин свідчать і ті обставини, що відповідач виплачував позивачу заробітну плату, нараховував та сплачував за позивача ЄСВ, а також вів трудову книжку, до якої вніс запис про прийняття на роботу на посаду «адвокат».

110.Суд відхиляє аргументи представника позивача про те, що позивач не отримував від відповідача винагороду за виконання трудових обов`язків, оскільки це спростовується матеріалами справи.

111.За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

112.Отже, підставою для виплати заробітної плати являється трудовий договір. Зі змісту цитованого терміну також слідує і те, що виплата особі грошових сум, які мають статус заробітної плати, свідчить про наявність трудового договору.

113.Із долучених позивачем довідок від 22.03.2024 (Т.1, а.с.27-29) та від 02.05.2025 (Т.2, а.с.144) вбачається, що позивачу нараховувалася саме заробітна плата.

114.Доводи представника відповідача про те, що виплачені суми насправді не є заробітною платою, а відображення статусу виплат «заробітна плата» зумовлене тим, що по іншому банк не обслуговує клієнтів-юридичних осіб за зарплатними проєктами не являються переконливими.

115.Такі твердження представника відповідача означають, що має місце розбіжність між дійсним статусом виплат на користь позивача і статусом цих же виплат, який відображено у банківських довідках.

116.При цьому, за словами представника відповідача, згадана розбіжність фактично зумовлена специфікою послуг, що надаються банківською установою.

117.Між тим, суд вважає, що вибір банківської установи та умов обслуговування, а також формату розрахунків із позивачем здійснювався відповідачем на власний розсуд.

118.Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач коли-небудь висловлював претензії з цього приводу до банківської установи або ж ставив питання про зміну умов обслуговування.

119.Із урахуванням викладеного цій частині заперечення представника відповідача слід оцінити критично.

120.Отже, підстави вважати, що здійснювані на користь позивача виплати не були заробітною платою відсутні.

121.Також суд встановив, що згідно з довідкою форми ОК-5, сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 25.03.2024, відповідач значиться платником ЄСВ відносно позивача за період серпень 2013 року грудень 2023 року.

122.Отже, відповідач нараховував та сплачував за позивача ЄСВ за період серпень 2013 року грудень 2023 року.

123.У вимірі спірних відносин суд не погоджується із аргументами представника позивача, що застосування у будь-яких документах звітності термінів «роботодавець», «праця» та працівник» не є безспірним доказом наявності трудових відносин.

123.1.В обґрунтування своєї процесуальної позиції представник відповідача покликається на положення пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», стверджуючи про те, що для цілей нарахування та сплати ЄСВ термін «роботодавець» використовується у широкому сенсі та автоматично не означає, що юридична особа використовує у своєму складі працю адвоката виключно за трудовим договором.

124.За змістом пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці, до числа яких належать підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

125.У зв`язку з цим слід погодитися з представником відповідача, що для цілей сплати ЄСВ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» термін «роботодавець» охоплює не лише юридичних осіб, які використовують працю фізичних осіб господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту).

126.Попри це, суд звертає увагу на те, що визначення бази нарахування єдиного внеску унормовано статтею 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

127.Так, згідно з абзацом першим пункту 1 частини 1 статті 7 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

128.Отже, за загальним правилом, яке є застосовним і до відповідача у справі, що розглядається, суб`єкти, які в розумінні цитованого Закону підпадають під ознаки «роботодавця», здійснюють нарахування єдиного внеску, виходячи із суми заробітної плати або суму винагороди за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

129.Тобто за загальним правилом базою нарахування ЄСВ для «роботодавця» є сума нарахованої заробітної плати або сума винагороди за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

130.Суд звертає увагу на те, що представник відповідача не надав доказів, що з позивачем укладалися які-небудь цивільно-правові договори, які були підставою для нарахування ЄСВ.

131.Натомість судом з`ясовано, що відповідач, видавши наказ «Про прийняття на посаду адвоката» №4-к від 05.08.2013, оформив із позивачем укладення трудового договору, в межах якого здійснював виплату заробітної плати.

132.Таким чином, заперечення представника відповідача проти існування трудових відносин між сторонами справи з посиланням на (а) пункт 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та (б) необхідність застосування поширювального підходу до розуміння терміну «роботодавець» є необґрунтованими, оскільки вони не відповідають встановленим судом обставинам справи.

133.Суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що відповідач заповняв та вів трудову книжку для позивача лише тому, що в ній фіксується страховий стаж і в протилежному випадку він (позивач) не зможе підтвердити своє право на пенсію, оскільки це твердження представника відповідача жодним чином не спростовують попередніх висновків суду про наявність трудових відносин між сторонами.

134.Крім того, надаючи правову оцінки таким доводам представника відповідача, суд вважає, що в данному випадку слід звернути увагу на положення законодавства з питань пенсійного забезпечення, яке діяло на момент внесення запису про прийняття позивача на роботу за наказом від 05.08.2013, так як досліджувані аргументи стосуються стверджуваного наміру відповідача, який існував при виникненні правовідносин між сторонами спору згідно з наказом про прийняття на роботу.

135.Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-ХІІ тут і надалі в редакції від 09.12.2012, якщо не уточнено протилежне) визначалося, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

136.Відповідно до положень статті 12 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

137.Стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон України №1058-IV) як у редакції від 01.07.2013, так і в чинній редакції, передбачає умови призначення пенсії за віком, встановлюючи залежність призначення пенсії від віку особи та її страхового стажу.

138.Таким чином, страховий стаж має значення для призначення пенсії, а тому підтвердження його обсягу є суттєвим для вирішення означеного питання.

139.Відповідно до абзацу першого частини 1 статті 24 Закону України №1058-IV у редакції від 01.07.2013 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

140.Отже, страховий стаж стосується тих осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

141.Згідно з пунктом 1 статті 11 Закону України №1058-IV у редакції від 01.07.2013 загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру.

142.Таким чином, за змістом цитованого законодавства загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягали, з-поміж інших, громадяни України, які працювали на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах трудового договору (контракту) або працювали на інших умовах, передбачених законодавством, або виконували роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях за договорами цивільно-правового характеру.

143.Частиною 1 статті 13 Закону України №1058-IV у редакції від 01.07.2013 встановлювалося, що участь застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування припиняється:

143.1.у разі якщо особа, яка підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню відповідно до цього Закону, втратила визначений цим Законом статус застрахованої особи;

143.2.у разі закінчення терміну дії договору про добровільну участь або дострокового розірвання цього договору у випадках, передбачених цим Законом;

143.3.у разі якщо застрахованій особі відповідно до цього Закону призначено пенсію і вона не продовжує працювати або якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату;

143.4.у разі смерті застрахованої особи.

144.Отже, однією з підстав для припинення участі застрахованої особи у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування була втрата особою статусу застрахованої особи.

145.За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України №1058-IV у редакції від 01.07.2013 застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

146.Таким чином, відповідно до наведених положень Закону України №1058-IV у редакції від 01.07.2013 підставою для припинення участі застрахованої особи у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування була втрата особою ознак, за наявності яких вона підлягала би загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

147.Із урахуванням наведенного суд доходить до висновку про те, що для цілей призначення пенсії безпосередньо особа, якій така пенсій може бути призначена, являється заінтересованою в належному підтвердженні статусу застрахованої особи та страхового стажу, оскільки саме така особа несе ризик непідтвердження цих обставин та подальших труднощів з оформленням пенсійних виплат.

148.За обставин цієї справи представник відповідача заперечує існування між сторонами трудових відносин, наполягаючи на тому, що між позивачем та відповідачем існували виключно корпоративні відносини.

149.Продовжуючи логіку представника відповідача, суд вказує на те, що у такому разі слід було би дійти висновку про наявність між позивачем та відповідачем виключно корпоративних відносин, для яких ведення трудової книжки не здійснюється, оскільки трудова книжка в силу приписів статті 62 Закону №1788-ХІІ та абзацу першого пункту 1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 (далі Інструкція №58) є основним документом про трудову діяльність працівника, що підтверджує стаж роботи.

150.У такому разі складається ситуація, за якої позивач, який на відміну від відповідача потенційно міг нести ризик підтвердження страхового стажу, все ж таки вступає з відповідачем у корпоративні відносини, для яких облік страхового стажу не є характерним.

151.Тобто позивач упорядковує свої відносини з відповідачем у спосіб, який свідчить про його незацікавленість у обліку та підтвердженні страхового стажу.

152.Натомість фактично відповідач, який ризиків щодо підтвердження страхового стажу не несе, позаяк пенсія призначається не йому, з доброї волі веде для позивача трудову книжку.

153.Суд вважає, що жодна юридична особа, виходячи з принципу доцільності та потреби в оптимізації внутрішніх процесів документообігу й обліку, за відсутності конкретних і ситуативних передумов не обтяжувала би себе виконанням додаткових дій на користь третіх осіб, якщо поведінка цих осіб свідчить про їх незацікавленість у результатах таких дій.

154.У зв`язку з наведеним суд вважає непереконливими заперечення представника відповідача про те, що відповідач заповняв та вів трудову книжку для позивача лише тому, що в ній фіксується страховий стаж і в протилежному випадку він (позивач) не зміг би підтвердити своє право на пенсію.

155.Суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що рішення про укладення трудового договору не має значення у разі відсутності письмової заяви працівника, адже у заяві від 02.08.2013 (Т.1, а.с.145) міститься чітке та недвозначне волевиявлення позивача на укладення трудового договору на період його перебування у складі Адвокатського об`єднання.

156.Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача про те, що за заявою від 02.08.2013 позивач не зобов`язувався виконувати будь-які трудові обов`язки, а тому така заява не може розцінюватися як така, з якої виникли трудові відносини.

157.З цього приводу суд вказує на те, що підставою для прийняття відповідачем наказу №4-к від 05.08.2013 «Про прийняття на посаду адвоката» слугувала саме заява позивача від 02.08.2013.

158.Будь-яких інших заяв від 02.08.2013, окрім тієї, копію якої долучив позивач, відповідачем не представлено.

159.На переконання суду, неприйнятними є аргументи представника відповідача про те, що позивач у позовній заяві не зазначив те, яку роботу, визначену трудовою угодою, він був зобов`язаний виконувати, в якому саме місці, в якому обсязі, у відповідності до якого внутрішнього трудового розпорядку дня, ким та коли цей внутрішній трудовий розпорядок був встановлений саме для позивача, яким чином він його дотримувався, де саме було його робоче місце.

160.У цьому контексті суд звертає увагу на те, що змістове наповнення функції адвоката та суть виконуваних ним робіт визначається Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

161.Так, за змістом пункту 2 частини 1 статті 1 цього Закону адвокатська діяльність полягає у захисті, здійсненні представництва та наданні інших видів правової допомоги клієнту.

162.У свою чергу, професійні права адвоката регламентуються статтею 20 цитованого Закону та процесуальними кодексами України.

163.Крім того, суд бере до уваги те, що позивача прийнято на роботу 05.08.2013 та звільнено 26.02.2024, тобто строк існування правовідносин між сторонами становить понад 10 (десять) років.

164.Відомостей про те, що протягом вищевказаного періоду позивач неналежним чином виконував роботу за трудової угодою, а саме у спосіб чи в обсязі, які визначав на власний розсуд та які не влаштовували відповідача судом не встановлено.

165.За таких обставин посилання представника відповідача на неконкретизованість функціональних обов`язків позивача та внутрішнього трудового розпорядку, а також не зазначення позивачем відомостей про розташування його робочого місця є непослідовним.

166.Із аналогічних міркувань суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позивач не зазначив того, до виконання яких саме обов`язків він має намір повернутися у разі його поновлення.

167.Суд звертає увагу на те, що сторони у справі, оформляючи праовідносини, які виникли між ними, мали можливість обрати модель їхньої взаємодії, а саме:

167.1.обмежитись виключно корпоративними відносинами у разі входження адвоката до складу адвокатського об`єднання без укладення трудового договору;

167.2.обмежитись виключно трудовими відносинами у разі укладення трудового договору без входження адвоката до складу адвокатського об`єднання;

167.3.укласти трудовий договір з одночасним входженням адовката до складу учасників. У такому разі трудові та корпоративні відносини існують паралельно.

168.У вимірі фактичних обставин справи, що розглядається, суд з`ясував, що позивач являвся учасником Адвокатського об`єднання та одночасно перебував у трудових відносин із цим же об`єднанням.

169.Таким чином, слід констатувати про те, що між сторонами існували 2 пари правовідносин, а саме корпоративні, які стосувалися права позивача на участь в АО «Статус» та виникли у зв`язку зі включенням позивача до складу учасників адвокатського об`єднання, і трудові, які стосувалися виконання позивачем роботи за трудовим договором, оформленим згідно з наказом «Про прийняття на посаду адвоката» №4-к від 05.08.2013.

170.Відтак посилання представника відповідача на протокол загальних зборів адвокатів АО «Статус» №8 від 31.12.2014 як на підставу для спростування наявності трудових відносин між сторонами є недоречним, оскільки такий протокол стосується саме корпоративних, а не трудових відносин.

171.Суд вказує на те, що трудові та корпоративні відносини, хоч і можуть бути пов`язаними, однак фактично являються самостійними та існують у різних правових площинах.

172.На переконання суду, твердження представника відповідача про те, що висновок про відсутність трудових відносин між адвокатом і адвокатським об`єднанням зумовлюється відсутністю у керівника такого об`єднання повноважень для накладення дисциплінарного стягнення на адвоката-учасника об`єднання є помилковим.

173.Так, згідно з пунктом 17 частини 1 статті 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами, зокрема, дисциплінарне провадження стосовно адвоката здійснюється в особливому порядку.

174.Частиною 1 статті 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку.

175.Відповідно до частини 2 статті 34 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дисциплінарним проступком адвоката є: 1) порушення вимог несумісності; 2) порушення присяги адвоката України; 3) порушення правил адвокатської етики; 4) розголошення адвокатської таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення; 5) невиконання або неналежне виконання своїх професійних обов`язків; 6) невиконання рішень органів адвокатського самоврядування; 7) порушення інших обов`язків адвоката, передбачених законом.

176.Частиною 1 статті 35 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що за вчинення дисциплінарного проступку до адвоката може бути застосовано одне з таких дисциплінарних стягнень:1) попередження; 2) зупинення права на заняття адвокатською діяльністю на строк від одного місяця до одного року; 3) для адвокатів України - позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України, а для адвокатів іноземних держав - виключення з Єдиного реєстру адвокатів України.

177.Відповідно до положень частини 1 статті 41 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» за результатами розгляду дисциплінарної справи дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури приймає рішення про притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку і застосування до нього дисциплінарного стягнення або про закриття дисциплінарної справи.

178.Отже, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», серед іншого:

178.1.визначає, що підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, окреслюючи при цьому перелік діянь, які можуть вважатися такими проступками;

178.2.встановлює, що суб`єктом притягнення до дисциплінарної відповідальності являється дисциплінарна палата кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури;

178.3.передбачає види дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до адвоката.

179.Суд звертає увагу на те, що правова природа дисциплінарної відповідальності стосовно адвоката в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» полягає в тому, що це є спеціальний вид юридичної відповідальності, який застосовується до адвокатів за порушення ними вимог професійної етики та законодавства, що регулює адвокатську діяльність.

180.Дисциплінарне провадження щодо адвоката має на меті захист прав і законних інтересів громадян, суспільства та держави, забезпечення належного виконання адвокатами своїх професійних обов`язків.

181.Суд нагадує, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема, стаття 7 цього Закону окреслює види діяльності, які є несумісними з адвокатською діяльністю, однак не містить обмежень щодо роботи адвоката за трудовим договором, укладеним в тому числі з адвокатським об`єднанням, учасником якого відповідний адвокат являється.

182.Вказане свідчить про можливість виникнення трудових відносин за участю адвоката, у зв`язку з чим до цих відносин мають застосовуватися приписи трудового законодавства, в тому числі й у частині, яка регламентує відповідальність працівника за порушення трудової дисципліни.

183.На переконання суду, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» детермінує види дисциплінарних стягнень та їх накладення виключно для цілей здійснення адвокатської діяльності як такої, не ставлячи при цьому можливість їх застосування у залежність від перебування адвоката, зокрема, у трудових відносинах та його поведінки в межах цих відносин.

184.Іншими словами, наявність чи відсутність трудових відносин за участю адвоката жодним чином не впливає на можливість притягнення його до відповідальності в порядку, визначеному Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

185.Не викликає сумнівів допустимість існування ситуації, за якої адвоката може бути притягнуто до відповідальності за порушення, наприклад, правил адвокатської етики на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» за вчинення дій, які мали місце в позаробочий час та жодним чином трудових обов`язків адвоката на підприємстві чи в адвокатському об`єднанні не стосуються.

186.Аналогічним чином діяння, яке є порушення трудової дисципліни в межах трудових правовідносин, безумовно не є свідченням того, що адвокат вчинив дисциплінарний проступок, про який ідеться в тексті Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

187.Таким чином, дисциплінарна відповідальність адвоката за Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і дисциплінарна відповідальність адвоката-найманого працівника за КЗпП являються різними проявами відповідальності адвоката, тому цілком очевидним є і те, що підстави для відповідальності за Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і КЗпП, види можливих стягнень та суб`єкти їх накладення не являються тотожними.

188.Отже, той факт, що Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачено можливості керівника адвокатського об`єднання накладати стягнення на адвоката-учасника відповідного об`єднання жодним чином не свідчить про відсутність трудових відносин між сторонами.

189.Суд не вважає переконлививими доводи представника відповідача про те, що до складу АО «Статус» позивача було прийнято загальними зборами учасників Адвокатського об`єднання, які не доручали керівнику цього об`єднання укладати з позивачем трудового договору, зважаючи на те, що цей аргумент жодним чином не спростовує існування чинного наказу відповідача про прийняття позивача на роботу на посаду адвоката.

190.Заперечення представника відповідача проти існування трудових відносин між сторонами цього спору з посиланням на те, що позивач перебував у трудових відносинах з іноземним підприємством «РЕТАЛ Україна», а в подальшому із ТОВ «РЕТАЛ УКРАЇНА» суд відхиляє, адже такі аргументи жодним чином не нівелюють висновків суду про наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем у справі, що розглядається.

191.Суд зауважує про те, що аргумент про наявність трудових із сторонніми суб`єктами, які відмінні від відповідача, безпосередньо не вказує про відсутність трудових відносин із самим відповідачем.

192.Аналізований аргумент представника відповідача не впливає на існування наказів про прийняття позивача на роботу та його звільнення, а також на факти виплати заробітної плати і сплати ЄСВ.

193.Більше того, у довідці про доходи позивача від 09.04.2024 за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, а саме у графі «форма працевлаштування» самим відповідачем вказана інформація про те, що зайняття посади «адвокат» є основним місцем роботи позивача.

194.Суд відхиляє посилання представника відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05.03.2025 по справі 463/10998/23, зважаючи на те, що спірні правовідносини у вказаній справі і справі, яка розглядається, не є подібними.

195.Так, Верховний Суд, погоджуючись із висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, вказав про те, що позивачем не доведено факту перебування сторін у трудових відносинах з 06.07.2023.

196.За обставин справи 463/10998/23 позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначав про те, що наказом ДП «Ліси України» від 04.07.2023 № 667-к його було звільнено з посади директора філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» 05.07.2023 за угодою сторін відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. 06.07.2023 його було прийнято на посаду головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» згідно із наказом від 05.07.2023 № 287/К/тр. Про прийняття позивача на роботу було вчинено відповідний запис у трудовій книжці. Однак в подальшому його було повідомлено про звільнення із даної посади та повернуто трудову книжку, в якій зроблено відмітку під № 33 про те, що запис про прийняття на роботу є недійсним. З 12.07.2023 по час звернення з позовом до суду його до роботи не допускають, заробітну плату не нараховують.

197.При цьому у справі №463/10998/23 Верховний Суд виходив із того, що:

197.1.посилання позивача на наявність у його трудовій книжці запису № 33 від 06.07.2023 про його прийняття на посаду головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» згідно із наказом від 05.07.2023 року № 287/К/тр не може бути прийняте судом до уваги, оскільки вказаний запис визнано недійним у відповідності до положень Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58, зокрема пунктів 2.6, 2.10;

197.2.наявність трудових відносин між позивачем та відповідачем з 06.07.2023 і дійсними записами у трудовій книжці позивача не підтверджується;

197.3.наказ від 05.07.2023 року № 287/К/тр стосується переведення зовсім іншої особи;

197.4.жодного наказу щодо прийняття позивач на роботу журналі реєстрації наказів з кадрових питань (особового складу) філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» не зареєстровано;

197.5.згідно з табелем обліку використання робочого часу філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» за липень 2023 року позивач (табельний № 99) табельований з 3 по 5 липня 2023 року як такий, що виходив у ці дні на роботу - 8 годин щодня. Всього відпрацьовано за місяць - 3 дні (24 години).

198.Натомість у справі, яка розглядається судом, суд встановив наявність наказу про прийняття позивача на роботу та про його звільнення, факт сплати позивачу заробітної плати й нарахування ЄСВ щодо нього. Крім того, строк існування правовідносин між сторонами становив понад 10 (десять) років, зважаючи на те, що позивача було прийнято на роботу 05.08.2013, а звільнено 29.02.2024.

199.Вказане демонструє суттєву відміність фактичних обставин справи №463/10998/23 і справи №308/5957/24, що свідчить про недоречність висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 05.03.2025 по справі 463/10998/23, для цілей вирішення розглядуваної справи.

200.Суд критично оцінює заперечення представника відповідача проти існування трудових відносин між сторонами, в обґрунтування яких представник відповідача проводить аналогію організації трудових відносин у фермерському господарстві, зважаючи на те, що адвокатське об`єднання не є фермерським господарством.

201.Так, частини 1 та 2 статті 27 Закону України «Про фермерське господарство» у редакції видачі наказу про прийняття позивача на роботу, які залишилися незмінними, зокрема, на момент звільнення позивача згідно з оспорюваним наказом, визначали, що трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів. У разі виробничої потреби фермерське господарство має право залучати до роботи в ньому інших громадян за трудовим договором (контрактом). Трудові відносини членів фермерського господарства регулюються Статутом, а осіб, залучених до роботи за трудовим договором (контрактом), - законодавством України про працю. Трудові спори у фермерському господарстві вирішуються у встановленому законом порядку.

202.Отже, цитовані положення Закону України «Про фермерське господарство» чітко диференціювали спосіб регулювання трудових відносин членів фермерського господарства та осіб, яких фермерське господарство залучало до роботи в разі виробничої потреби.

203.У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у релевантній редакції таких застережень не містив та не обмежував адвоката-учасника працювати в об`єднанні на умовах трудового договору.

204.Таким чином, з огляду на неподібність правового регулювання суд вважає, що досліджувані аргументи представника відповідача слід відхилити.

iii.Щодо законності звільнення позивача, наявності підстав для його поновлення та стягнення середнього заробітку

205.Повертаючись до обставин цієї справи, суд нагадує, що позивача було звільнено наказом відповідача №3-к від 26.02.2024 (Т.1, а.с.20).

206.Із урахування вказаного для надання правової оцінки законності звільнення слід керуватися приписами КЗпП в редакції від 24.12.2023, яка діяла на момент прийняття згаданого наказу.

207.Відповідно до положень статті 5-1 КЗпП в редакції від 24.12.2023 держава, з-поміж іншого, гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

208.Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП в редакції від 24.12.2023 однією із підстав для припинення трудового договору є угода сторін.

209.Наведена норма передбачає припинення трудового договору за згодою між працівником та роботодавцем. Це окрема підстава звільнення, відмінна від звільнення за власним бажанням або з ініціативи роботодавця.

210.Суд погоджується із твердженнями представника відповідача про те, що при звільненні за угодою сторін згода може бути усною.

211.Між тим, у разі оскарження працівником звільнення, тягар доказування законності цього звільнення покладається на роботодавця. Це означає, що роботодавець повинен надати достатньо доказів, що підтверджують наявність підстав для звільнення, передбачених законодавством, та дотримання процедури звільнення.

212.Отже, потенційна можливість усної згоди не звільняє роботодавця від доказування наявності такої згоди у межах обґрунтування законності звільнення.

213.У даній справі позивач заперечує проти існування згоди на його звільнення за угодою сторін і стверджує про те, що жодних заяв для його звільнення за угодою сторін не подава.

214.У свою чергу, відповідач жодним чином означені твердження позивача не спростував.

215.На переконання суду, заява позивача від 05.03.2024 жодним чином не свідчить про наявність у позивача волевиявлення бути звільненим за угодою сторін, позаяк позивача звільнено наказом від 26.02.2024, а заява про вихід зі складу АО «Статус» датується 05.03.2024, тобто на момент прийняття спірного наказу цієї заяви взагалі не існувало, тому вона не може вважатися належним підтвердження усної заяви позивача та згоди на звільнення за угодою сторін.

216.Понад це, суд акцентує увагу на тому, що зміст заяви від 05.03.2024 стосується лише бажання позивача вийти зі складу Адвокатського об`єднання, а в самій заяві відсутні будь-які посилання на припинення трудових відносин із зазначенням підстав для їх припинення.

217.Вказане дає підстави для висновку про незаконність спірного наказу в частині звільнення позивача із займаної посади.

218.Суд вважає, що доводи позивача щодо направлення позивачем заяви про звільнення на підставі частини 3 статті 38 КЗпП від 15.02.2024 та заперечення представника відповідача проти отримання цієї заяви з огляду на предмет спору не є суттєвими, зважаючи на те, що незаконність звільнення позивача випливає з інших обставин, які вже були встановлені судом.

219.Відтак аргументи сторін щодо надсилання та отримання вищезгаданої заяви від 15.02.2024 не мають вирішального значення для питання про законність звільнення, оскільки жодним чином не спростовують висновки про непідтвердження згоди позивача на його звільнення за угодою сторін.

220.У зв`язку з цим такі аргументи сторін не потребують детального аналізу з метою їх підтвердження або спростування.

221.Суд зауважує, що в обґрунтування власної правової позиції представник відповідача вказує про те, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування спірного наказу в частині звільнення стосується нібито незаконного позбавлення позивача права на зайняття незалежною професійною діяльністю з надання адвокатських послуг та поновлення судом права на зайняття такою діяльністю. Між тим, як одночасно вказує представник відповідача, позбавлення такого права може стосуватися позбавлення права здійснювати адвокатську в приципі або ж у складі адвокатського об`єднання. У першому випадку позбавлення такого права є наслідком дисциплінарної відповідальності адвоката, а в другому наслідком дій та рішень органів управління адвокатського об`єднання, які стосуються корпоративних відносин.

222.На переконання суду, наведені твердження представника відповідача зводяться лише до його власної інтерпретації змісту заявлених позовних вимог.

223.Суд наголошує на тому, що за обставин цієї справи позивач оспорює законність свого звільнення у сфері трудових правовідносин, тобто предметом оскарження у даній справі є саме правомірність дій та рішень відповідача, які ним вчинені сфері трудових правовідносин з позивачем.

224.При цьому суд вже звертав увагу на те, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не обмежує адвоката укладати трудові договори.

225.Із цих же мотивів слід критично оцінити твердження представника відповідача про те, що позов стосується нібито помилкового твердження неможливості здійснення позивачем незалежної професійної діяльності у складі Адвокатського об`єднання поза посадовим окладом, адже позивач у цій справі оскаржує дії та рішення відповідача, які ним вчинені у конкретних трудових правовідносинах.

226.Суд вважає помилковим твердженням представника відповідача про те, що виключення позивача зі складу АО «Статус» унеможливлює задоволення позовної вимоги щодо поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного проугулу, зважаючи на таке.

227.Виключення позивача зі складу учасників Адвокатського об`єднання зачіпає право позивача на участь у відповідному об`єднанні та стосується корпоративних відносин між позивачем та відповідачем.

228.У свою чергу, вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу знаходяться в площині трудових відносин.

229.Виключення позивача зі складу учасників Адвокатського об`єднання жодним чином не впливає на можливість поновлення позивача зважаючи на те, що виключення позивача зі складу АО «Статус» та поновлення на роботі перебувають у різних правових площинах та стосуються різних правовідносин, а саме корпоративних (щодо виключення зі складу Адвокатського об`єднання) і трудових (щодо поновлення на роботі), а тому виключення позивача зі складу АО «Статус» зі складу учасників жодним чином не перешкоджає поновленню позивача на роботі в цьому ж об`єднанні на посаді адвоката.

230.Частиною першою статті 235 КЗпП передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

231.У зв`язку з цим підставою для поновлення позивача на попередній роботі є встановлення незаконності його звільнення.

232.Іншими словами, висновок про наявність підстав для поновлення працівника зумовлюється самим фактом незаконності його звільнення.

233.Трудове законодавством не встановлює залежності між можливістю поновлення працівника та іншими обставинами, відмінними від законності звільнення.

234.У зв`язку з цим не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на те, що:

234.1.позивач не надав свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності;

234.2.позивач зупинив адвокатську діяльність;

234.3.адвокатська діяльність та перебування позивача на військовій службі є несумісними.

235.Крім того, суд вказує на те, що змістом витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 по стройовій частині підтверджується той факт, що позивача звільнено з військової служби в запас (Т.3, а.с.60).

236.На переконання суду, посилання представника відповідача на те, що спірний наказ не був підставою для виключення позивача зі складу АО «Статус» є недоречними, так як правомірність виключення позивача зі складу АО «Статус» не є предметом правової оцінки в межах справи, яка розглядається, адже позивач оспорює законність свого звільнення, а не правомірність виключення зі складу Адвокатського об`єднання.

237.З аналогічних міркувань Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що (1)спірний наказ про звільнення позивача не породжує та не припиняє правовідносини між сторонами спору щодо перебування позивача в складі АО «Статус» (2) оскарження спірного наказу не є ефективним способом захисту та не призводить до поновлення позивача в складі АО «Статус».

238.На переконання суду, юридично неспроможними являються твердження представника відповідача про те, що:

238.1.жодним нормативним документом для адвоката (адвоката-учасника адвокатського об`єднання) не передбачені підстави для дисциплінарної відповідальності поза тими, що визначені статями 35 і 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

238.2.звільнення з роботи та інші види дисциплінарного стягнення передбачені КЗпП. У той же час законом не передбачено часткове застосування положень КЗпП до працівників.

239.Суд черговий раз нагадує, що Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема, стаття 7 цього Закону окреслює види діяльності, які є несумісними з адвокатською діяльністю, однак не містить обмежень щодо роботи адвоката за трудовим договором, укладеним в тому числі з адвокатським об`єднанням, учасником якого відповідний адвокат являється.

240.Вказане свідчить про можливість виникнення трудових відносин за участю адвоката, у зв`язку з чим до цих відносин мають застосовуватися приписи трудового законодавства.

241.Посилання представника відповідача на те, що законодавством не передбачено інших підстав для дисциплінарної відповідальності поза тими, що визначені статями 35 і 36 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є недоречними, зважаючи на те, що в даній справі судом розглядається спір стосовно трудових правовідносин.

242.Поряд із цим, суд вказує про те, що звільнення позивача не було наслідком притягнення його до дисциплінарної відповідальності згідно з положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» чи за порушення трудової дисципліни відповідно до приписів КЗпП.

243.Підсумовуючи викладене в сукупності, суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування спірного наказу в частині звільнення позивача, а тому його слід поновити на роботі.

244.Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

245.На виконання зазначеного припису рішення суду в частині поновлення позивача слід допустити до негайного виконання.

246.При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП).

247.Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні), до моменту поновлення таких прав, тобто до ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2025 року у справі № 591/3739/22-ц).

248.Вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється можливості виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю і її оплату через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу пов`язується з діянням роботодавця, наслідком якого стала неможливість працівника належно реалізовувати право на працю.

249.Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є заходом матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою такої відповідальності є винне протиправне порушення роботодавцем трудових обов`язків, унаслідок чого заподіяна майнова шкода працівникові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 708/447/23).

250.У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 826/676/16 (провадження № К/9901/11346/18) зазначено про те, що законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин (отримання вихідної допомоги по безробіттю, отримання заробітної плати за новим місцем роботи, допомога по тимчасовій працездатності, середній заробіток на період влаштування та ін.).

251.Повертаючись до обставин цієї справи, суд вказує на те, що періодом вимушеного прогулу в данному випадку є період з 01.03.2024 (наступний день після звільнення) до дати ухвалення судом рішення про поновлення на роботі.

252.Вимушеність прогулу зумовлюється діянням роботодавця, наслідком якого стала неможливість працівника належно реалізовувати право на працю.

253.Таким діянням роботодавця за обставин цієї справи є звільнення відповідачем позивача з 29.02.2024, яке суд вважає незаконним.

254.Тому період вимушеного прогулу розпочинається із наступного дня після звільнення, тобто з 01.03.2024.

255.У зв`язку з цим суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що не може вважатися вимушеним прогулом ситуація, за якої адвокат-учасник, місцезнаходження якого невідоме з 01.01.2024, не подав жодного звіту про виконану роботу.

256.Суд вважає помилковим аргумент представника відповідача про те, що позивач мав би довести, що з 01.01.2024 з його боку не мало місця прогулу та надати докази своєї роботи на підтвердження права отримання доходу, позаяк відповідач звільнив позивача з 29.02.2024 за угодою сторін, а не за прогул. Відповідач не був позбавлений можливості звільнити позивача за прогул з 01.01.2024, якщо вважав, що для цього наявні підстави.

257.З аналогічних міркувань суд не погоджується із доводами представника відповідача про те, що позивач мав би довести, що з 01.01.2024 з його боку не мало місця прогулу та надати докази своєї роботи на підтвердження права отримання доходу.

258.Суд вважає неприйнятними твердження представника відповідача про те, що позивач не зазначив, де перебував у період з 01.01.2024 по 29.02.2024, оскільки ці обставини не охоплюються предметом доказування у справі, що розглядається.

259.Посилання представника відповідача на те, що позивач не згадує те, в який спосіб відповідач позбавив позивача права здійснювати незалежну професійну діяльність по надання адвокатських послуг у складі адвокатського об`єднання з 01.01.2024 слід оцінити критично, позаяк це жодним чином не спростовує висновків суду про незаконність звільнення, а відтак і вимушеність прогулу.

260.Наявність у позивача можливості надавати адвокатські послуги поза трудовими відносинами з відповідачем жодним чином не свідчить про законність звільнення, відсутність вимушеного прогулу та підстав для стягнення середнього заробітку.

261.Посилання представника відповідача на постанову Великої палати Верховного Суду від 28.08.2024 у справі 761/38813/21 суд відхиляє, позаяк згадана постанова суду касаційної інстанції стосується правовідносин, які не є подібними по відношенню до справи, що розглядається, та не спростовує наведених вище висновків суду про вимушеність прогулу.

262.Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі Порядок №100).

263.Відповідно до абзаців першого та четвертого пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

264.У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

265.З огляду на те, що звільнення позивача відбулося у лютому 2024 року слід враховувати грошове забезпечення позивача за січень 2024 року та грудень 2023 року, коли позивач працював у складі АО «Статус».

266.Суд нагадує, що наказом відповідача «Про запровадження неповного робочого часу» №5-к від 28.12.2023 позивачу запроваджено неповний робочий час з 01.01.2024 на період перебування у складі адвокатського об`єднання, неповний робочий день 1 годину, 3 дні на місяць, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу відповідно до штатного розпису (Т.1, а.с.21).

267.Означений наказ не оскаржувався, скасованим не являється та для цілей вирішення справи, яка розглядається, породжує правові наслідки, на які спрямований.

268.Відповідно до розрахункового листа за січень 2024 року відповідач нарахував відповідачу 34 424,64 грн. загального оподатковуваного доходу, з якого:

268.1.34 189,15 грн. нарахована сума заробітку за період відпустки;

268.2.235,49 грн. нарахована сума заробітку за фактично відпрацьовану 1 годину 1 дня.

269.Згідно з абзацом першим пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

270.Отже, не всі суми нарахованої зарплати враховуються для обчисленя середньої заробітної плати.

271.Відповідно до положень пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

272.Таким чином, для обчислення середньої заробітної плати відсутні підстави для врахування заробітку за період відпустки в розмірі 34 189,15 гривень.

273.Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

274.Резюмуючи, суд вказує про те, що для цілей визначення розміру середнього заробітку необхідно виходити з того, що за січень 2024 року позивач відпрацював 1 годину 1 дня, за що йому було нараховано 235,49 грн. заробітної плати.

275.Суд вказує про те, що сторонами не надано доказів щодо відпрацьованого позивачем часу за грудень 2023 року.

276.У свою чергу, за відсутності доказів протилежного суд виходить з того, що грудень 2023 року позивач відпрацював повністю.

277.У цьому контексті суд бере до уваги те, що позивача прийнято на роботу наказом №4-к від 05.08.2013, тобто в період дії редакції КЗпП від 24.07.2013.

278.Частиною першою статті 50 КЗпП в редакції від 24.07.2013 передбачалося, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

279.Відповідно до положень частин першої та другої статті 52 КЗпП в редакції від 24.07.2013 для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).

280.На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п`ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години.

281.Отже, на час прийняття позивача на роботу трудове законодавство встановлювало, що за загальним правилом для працівників встановлюється 5-денний робочий тиждень із двома вихідними днями, тривалістю, яка не перевищує 40 годин.

282.За вказаного підходу робочий день для працівника становить 8 годин.

283.Наведене відповідає тому, як відповідач обліковував позивачу робочий час згідно з розрахункових листів за жовтень 2014 року (Т.1, а.с.85), листопад 2015 року (Т.1, а.с.94), червень 2020 року (Т.1, а.с.82), серпень 2020 року (Т.1, а.с.83), жовтень 2020 року (Т.1, а.с.87), листопад 2020 року (Т.1, а.с.92), жовтень 2022 року (Т.1, а.с.89).

284.Суд зауважує про те, що на роботу до відповідача позивач був прийнятий 05.08.2013.

285.На іноземному підприємстві «РЕТАЛ Україна» позивач працював у період з 03.03.2016 по 31.12.2022, що підтверджується наказом №138-к від 29.12.2022 (Т.1, а.с.122), а також визнав сам позивач у судовому засіданні від 19.08.2025.

286.У товаристві з обмеженою відповідальністю «РЕТАЛ УКРАЇНА» позивач працював у період з 01.01.2023 по 31.12.2023, що підтверджується заявою про прийняття на роботу від 29.12.2022 (Т.1, а.с.127), наказом №311-к від 29.12.2023 «Про звільнення» (Т.1, а.с.128), заявою позивача від 12.12.2023 про звільнення (Т.1, а.с.129), а також визнав сам позивач у судовому засіданні від 19.08.2025.

287.Таким чином, трудові відносини між позивачем та відповідачем виникли раніше, аніж у позивача з ІП «РЕТАЛ Україна» і ТОВ «РЕТАЛ УКРАЇНА».

288.Представником відповідача не представлено доказів, що режим робочого часу позивача до прийняття наказу №5-к від 28.12.2023 яким-небудь чином змінювався, зокрема, у зв`язку з працевлаштування позивача до ІП «РЕТАЛ Україна», а пізніше до ТОВ «РЕТАЛ УКРАЇНА».

289.Поряд із цим, відповідач не був позбавлений можливості спростовувати, що позивач відпрацював грудень 2023 року повністю, оскільки саме відповідач фактично обліковував позивачу робочий час та здійснював нарахування заробітної плати.

290.Період з 01.12.2023 до 31.12.2023 складається із 21 робочого дня, що відповідає 168 робочим годинам.

291.За грудень 2023 року позивачу без утримань нараховано 43 330 грн. заробітної плати.

292.Таким чином, середньогодинна заробітна плата позивача для вирішення цієї справи має обчислюватися так: (43 330 грн. за грудень 2023 року + 235,49 грн. за січень 2024 року) / (168 год. за грудень 2023 року + 1 год. за січень 2024 року), що дорівнює 257,78 грн./год.

293.Періодом вимушеного прогулу є період з 01.03.2024 до 01.09.2025, який складається з 18 місяців.

294.При цьому суд встановив, що наказом відповідача «Про запровадження неповного робочого часу» №5-к від 28.12.2023 позивачу запроваджено неповний робочий час з 01.01.2024 на період перебування у складі адвокатського об`єднання, неповний робочий день 1 годину, 3 дні на місяць, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу відповідно до штатного розпису (Т.1, а.с.21).

295.Отже, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню складає 13 920,12 грн. (257,78 грн./ год. * 54 год кількість годин, які мають бути оплачені за 18 місяців роботи з урахуванням неповного робочого часу позивача).

296.У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2020 року у справі № 234/15372/17 (провадження № 61-4998св20)зазначено, що оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

297.Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

298.У справі, що розглядається, суд не встановив, що заявлений позов розглядався більше одного року з вини позивача. Судом не встановлено будь-якої недобросовісної процесуальної поведінки позивача та його представника, зловживань процесуальними правами, поведінки, яка би свідчила про зволікання або затягування строку розгляду справи.

299.Отже, суд доходить до висновку про відсутність підстав для обмеження стягнення середнього заробітку.

300.Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На виконання вимог цитованого припису рішення суду в частині стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 773,34 грн. (257,78 грн./год. * 3 кількість годин, які мають бути оплачені за один місяць) слід допустити до негайного виконання.

iv.Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку

301.За обставин цієї справи позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в сумі 284 034,24 грн., з якої підлягають сплаті відповідні податки і збори.

302.В обґрунтування позовних вимог у цій частині позивач вказує про те, що має 206 днів невикористаної відпустки, проте відповідач при звільненні не провів з ним повного розрахунку.

303.Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

304.Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено в Конституції України. Поряд з цим, особу не може бути позбавлено такого права.

305.Беручи до уваги те, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем, суд констатує про те, що позивач має право на відпустку в межах спірних правовідносин, так як охоплюється категорією «кожен, хто працює».

306.Попри це, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, зважаючи на таке.

307.Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП у редакції, що діяла на момент звільнення позивача, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

308.Відповідно до частин першої та другої статті 83 КЗпП у редакції, що діяла на момент звільнення позивача, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

309.Працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, за їхнім бажанням та на підставі заяви виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідна заява подається не пізніше останнього дня місяця, в якому працівник був увільнений від роботи у зв`язку з призовом на військову службу.

310.Аналогічні положення закріплено статтею 24 Закону України «Про відпустки».

311.За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (частина четверта статті 24 Закону України «Про відпустки»).

312.Отже, національне законодавство, яке діяло на момент звільнення позивача з Адвокатського об`єднання, передбачало можливість компенсації за невикористані дні відпустки у двох випадках, а саме при звільненні та за бажанням працівника без звільнення.

313.У вимірі фактичних обставин справи підставою для заявлення вимог про компенсацію невикористаних днів відпустки є твердження позивача про непроведення з ним повного розрахунку саме при звільненні.

314.Між тим, з огляду на те, що суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача та наявність підстав для його поновлення, слід констатувати про те, що вимоги про компенсацію невикористаних днів відпустки є передчасними, адже рішення про визнання незаконним та скасування наказу в частині звільнення позивача нівелює сам юридичний факт, із яким законодавець пов`язувавав обов`язок у проведенні компенсації за невикористані дні відпустки, а саме звільнення позивача.

315.За таких обставин суд у цій вправі суд не вважає за доцільне досліджувати й надавати відповіді на питання (1)про наявність у позивача права на компенсацію днів невикористаної відпустки та (2)про кількість днів, які підлягають компенсації (за їх наявності), позаяк висновки щодо наведених обставин, зважаючи на те, що суд констатував необхідність поновлення позивача на роботі, не мають суттєвого значення для вирішення спору в досліджуваній частині.

316.Водночас суд звертає увагу на те, що поновлення на роботі не змінює правовий режим відпустки як «невикористаної», тобто позивач не позбавлений можливості доводити наявність у нього права на відпустку і реалізовувати таке право після поновлення на роботі в загальному порядку.

V. Висновки за результатами розгляду

317.Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

318.Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

319.Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

320.У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (див. постанова Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

321.Підсумовуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

VІ. Судові витрати

322.Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

323.У межах цієї справи суд розглядав по суті вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу відповідача в частині звільнення позивача (вимога немайнового характеру), поновлення позивача на роботі (вимога немайнового характеру), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу(вимога майнового характеру), стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки(вимога майнового характеру).

324.Позивач за заявлення вимог щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

325.Крім того, позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимоги про стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки, адже в силу статті 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить додаткова заробітна плата, яка включає, зокрема, компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

326.Проте законом не передбачено звільнення від сплати судового збору за вимогою про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.

327.Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла на момент звернення з позовом) судовий збір за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становив 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

328.Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі складає 3 028 гривень.

329.Отже, за вимогами про визнання незаконним та скасування наказу відповідача в частині звільнення позивача останній мав сплатити і сплатив 1 211,20 грн. судового збору.

330.У цій частині суд позовні вимоги задовольнив, тому судовий збір у вказаному розмірі слід стягнути з відповідача на користь позивача.

331.За вимогами про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки позивач звільнений від сплати судового збору.

332.Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

333.Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

334.Як наслідок, у відповідній частині судовий збір слід стягувати з відповідача на користь держави із урахуванням такого.

335.Вимога про поновлення на роботі є вимогою немайнового характеру, а тому з огляду на її задоволення відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 211,20 гривень.

336.У свою чергу, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за дні невикористаної відпустки є вимогами майнового характеру.

337.Позивач просив стягнути з відповідача 284 034,24 грн. у якості компенсації за дні невикористаної відпустки.

338.У свою чергу, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 13 920,12 гривень.

339.Отже, загальна сума стягнення складає 297 954,36 грн. (284 034,24 грн. + 13 920,12 грн.).

340.За змістом пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

341.Із урахуванням цього суд вказує на те, що 1% від 297 954,36 грн. становить 2 979,54 гривень.

342.Водночас суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення 284 034,24 грн. у якості компенсації за дні невикористаної відпустки, у зв`язку з чим судовий збір на користь держави слід стягувати пропорційно.

343.Суму судового збору, яку слід фактично стягнути з відповідача необхідно рахувати так: 2 979,54 грн. *(13 920,12 грн. / 297 954,36 грн.), що складає 140 гривень.

344.Таким чином, сумарно з відповідача на користь держави слід стягнути 1 351,20 грн. (1 211,20 грн. + 140 грн.).

345.Питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід вирішувати в порядку, визначеному пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України, а саме шляхом ухвалення додаткового рішення суду з огляду на заяву позивача, в якій він просить вирішити питання про розподіл витрат, пов`язаних з правничою допомогою вирішувати після ухвалення рішення у справі, про що зазначає в тексті позовної заяви.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №3-к Адвокатського об`єднання «Статус» від 29.02.2024 в частині звільнення ОСОБА_2 з посади адвоката.

Поновити ОСОБА_2 на посаді адвоката в Адвокатському об`єднанні «Статус» з 29.02.2024. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді адвоката в Адвокатському об`єднанні «Статус» допустити до негайного виконання.

Стягнути з адвокатського об`єднання «Статус» , місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 29А на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.03.2024 по 01.09.2025 у розмірі 13 920 (тринадцять тисяч дев`ятсот двадцять) грн. 12 коп. із проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині присудження ОСОБА_2 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, а саме в розмірі 773 (сімсот сімдесят три) грн. 34 коп. допустити до негайного виконання з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з адвокатського об`єднання «Статус» , місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 29А на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Стягнути з адвокатського об`єднання «Статус» , місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 29А на користь держави судовий збір у розмірі 1 351 (одна тисяча триста п`ятдесят одну) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко