Справа № 148/393/25
Провадження № 22-ц/801/1720/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 рокуСправа № 148/393/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 травня 2025 року, ухвалене суддею Штифурко Л.А. в м. Тульчині, повне рішення складено 04 червня 2025 року, в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_3 на користь товариства заборгованість за кредитним договором №101957540 в розмірі 28 400 грн, з яких: 20 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 5 400 грн - заборгованість за відсотками; 3 000 грн - заборгованість за комісією.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №101957540 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, відповідно до п. 6 кредитного договору, порядок (технологія) укладення договору та спосіб ідентифікації, верифікації позичальника.

16 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №16072024, у відповідності до умов якого ТОВ «Мілоан» передало (відступило) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників від 16 липня 2024 року до договору факторингу №16072024 від 16 липня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 28 400 грн, з яких: 20 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 5 400 грн - сума заборгованості за відсотками; 3 000 грн - заборгованість за комісією.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 16 липня 2024 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, заборгованість ОСОБА_3 перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» в загальному розмірі становить 28 400 грн.

Всупереч умов кредитного договору, відповідачка своїх зобов`язань за договором не виконала, жодного платежу не здійснила.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №101957540 від 13.02.2022 в розмірі 28 400 грн. (двадцять вісім тисяч чотириста гривень), з яких: 20 000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 5 400 грн. - заборгованість за відсотками; 3 000 грн. - заборгованість за комісією.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» судовий збір в сумі 3 028 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень).

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У скарзі зазначає, що суду було надано договір факторингу №16072024 від 16 липня 2024 року не у повному обсязі, а тому він є недопустимим доказом у справі. Акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу містить незавершені речення та пусті сторінки. Реєстр прав вимоги боржників до договору факторингу суду не наданий, натомість наданий витяг із вказаного реєстру, який не містить підпису посадової особи і відтиску печатки «ТОВ «Мілоан», а відтак також не є належним доказом у справі. Доказів на підтвердження сплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» суми фінансування ТОВ «Мілоан» не надано. Вказане свідчить про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до позивача. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, що підтверджує розмір заборгованості відповідача. Умови договору в частині сплати комісії є нікчемними. Докази на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів в матеріалах справи відсутні, а наявне в матеріалах справи платіжне доручення таким не є.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 13 лютого 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_3 укладено договір про споживчий кредит №101957540 (індивідуальна частина), відповідно до якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п. 1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п. 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором (п.1.1 договору).

Сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000 грн (п. 1.2 договору).

Кредит надається загальним строком на 90 днів з 13.02.2022 (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів (п. 1.3 договору).

У п.1.3.1 договору зазначено, що пільговий період складає 30 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 15.03.2022.

За змістом п.1.3.2 договору, поточний період складає 60 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 14.05.2022.

Позичальник має повернути кредит, сплатити комісії за надання кредиту а проценти за користування кредитом рекомендовану дату платежу 15.03.2022, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 14.05.2022 (п. 1.4 договору).

Загальні витрати позичальника за пільговий період складають 13 200 грн в грошовому виразі, загальні витрати за весь строк кредитування 73 200 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за пільговий період складає 33 200 грн, за весь строк кредитування 93 200 грн.

Комісія за надання кредиту: 3 000 грн, яка нараховується за ставкою 15.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту (п. 1.5.1 договору).

Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 10 200 грн, які нараховуються за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (п. 1.5.2 договору).

Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 60 000 грн, які нараховуються за стандартною процентною ставкою 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом поточного періоду (п. 1.5.3 договору).

Пунктом 2.2 договору визначено наступну плату за кредитом:

2.2.1 - позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, визначених в п 1.5.1.-15.3. договору, в термін (дату) вказаний в п.1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п.1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною в п.1.5.2., в сумі та на умовах визначених п.2.3 договору.

2.2.2. - нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 договору.

2.23. - проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.5.3. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім наведених випадків.

Пунктом 2.3 договору визначені умови щодо пролонгації договору.

У п.6.1 договору зазначено, що кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (sms) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність комбінацію цифр і літер або тільки цифр, або тільки літер) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепт). Після укладення цей кредитний договір надається (надсилається) позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника (п. 6.2 договору).

Згідно з п. 6.3 договору, приймаючи пропозицію товариства про укладання цього кредитного договору, позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів).

За змістом п.6.4, 6.5 договору, укладення товариством кредитного договору з позичальником в електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі (п. 6.5. договору).

Відповідно до пункту 7.1, цей договір, що складається з Правил та індивідуальної частини (з додатками №1 та №2), набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту отримання кредиту (а.с.5-10).

Додатком №1 до договору є Графік платежів за договором про споживчий кредит №101957540, додатком № 2 Паспорт споживчого кредиту №101957540 (а.с.10 на звороті, 11).

З Графіку платежів за договором про споживчий кредит слідує наступне: дата видачі кредиту 13.02.2022; дата платежу 14.05.2022; кількість днів у розрахунковому періоду 90; чиста сума кредиту 20 000 грн; проценти за користування кредитом 70 200 грн; комісія за надання кредиту 3 000 грн; загальна вартість кредиту 93 200 грн.

На виконання умов договору, 13 лютого 2022 року ТОВ «Міолан» перерахувало ОСОБА_3 кошти в розмірі 20 000 гривень з призначенням платежу «кошти згідно договору 101657540», що підтверджується платіжним дорученням №39776855 (а.с.12).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Міолан», заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить в загальному 28 400 грн: 20 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 5 400 грн - заборгованість за відсотками; 3 000 грн - заборгованість за комісією (а.с.18).

16 липня 2024 року між ТОВ «Міолан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №16072024.

Згідно з п. 1.1. договору факторингу, за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (комісія за надання кредиту і проценти за користування кредитом), неустойкою (штраф, пеня) та/або процентами за порушення грошового зобов`язання та іншими платежами згідно кредитних договорів, за наявності , право на одержання яких належить кієнту.

Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.

Згідно п. 1.2 договору факторингу, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку №2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (а.с.14-15).

Відповідно до копії акту прийому-передачі інформації згідно реєстру боржників від 16 липня 2024 року за договором факторингу №16072024 від 16 липня 2024 року, ТОВ «Мілоан» передало, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло реєстр боржників (а.с.16).

Відповідно до витягу з реєстру боржників від 16 липня 2024 року до вказаного договору факторингу, сформованого 28 січня 2025 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором №101957540 в сумі 28 400 грн, з яких: 20 000 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 5 400 грн - заборгованість за відсотками; 3 000 грн заборгованість за комісією (а.с. 17).

Оскільки ОСОБА_3 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, звернулося до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.

Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.

У частині першої статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання за договором про споживчий кредит №101957540 від 13 лютого 2022 року, оскільки не надавала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов договору, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження переходу до нього права грошової вимоги від первісного кредитора, оскільки: договір факторингу №16072024 від 16 липня 2024 року надано не у повному обсязі; акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу містить незавершені речення та пусті сторінки; реєстр прав вимоги боржників до договору факторингу суду не наданий, натомість наданий витяг із вказаного реєстру, який не містить підпису посадової особи і відтиску печатки «ТОВ «Мілоан»; доказів на підтвердження сплати ТОВ «ФК «ЄАПБ» суми фінансування ТОВ «Мілоан» не надано.

Як вбачається з оскаржуваного рішення суду, вказані доводи лягли в основу заперечень відповідача і в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, відхиляючи вказані доводи виходив з того, що наявна в матеріалах справи копія договору факторингу №1607224 від 16 липня 2024 року дійсно не містить пунктів, починаючи з 2.2.2 до 9.3. Проте, як вбачається із позовної заяви, позивач в додатках до неї у п. 3 зазначив, що додається лише копія витягу із вказаного договору. Крім того, наявний у справі витяг із даного договору дає можливість встановити обставини переходу права грошової вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАПБ», про що зазначено у розділі 1. Тому для встановлення факту переходу права грошової вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» наданням позивачем до суду доказів про проведення фінансування за вказаним договором факторингу не є обов`язковим.

При цьому, до суду позивачем надано копію акту прийому-передачі реєстру боржників, підписану сторонами договору факторингу, згідно п. 1 якого клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників в електронному вигляді наданий на флеш-носії, у розмірі 10388 Кбайт. Відсутність у вказаному акті числа кількості боржників не спростовує укладення договору факторингу між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» та переходу права вимоги.

Також судом першої інстанції встановлено, що наявний в матеріалах справи витяг реєстру боржників до договору факторингу сформований і підписаний представником позивача 28 січня 2025 року, стосується саме заборгованості ОСОБА_3 . Оскільки встановлено, що реєстр боржників прийнято в електронному вигляді на флеш-носії, у розмірі 10388 Кбайт, що є значним розміром, наявність на вказаному витягу підпису представників товариств та печаток не є обов`язковою.

Вказані висновки суду першої інстанції скаржником в апеляційній скарзі не спростовані.

ТОВ «Мілоан», враховуючи доводи апеляційної скарги, до відзиву на апеляційну скаргу додало: примірник договору факторингу №16072024 від 16 липня 2024 року у повному обсязі: акт прийому-передачі реєстру боржників за вказаним договором факторингу від 16 липня 2024 року із всією зазначеною в ньому інформацією: реєстр боржників, який містить підписи посадових осіб і печатки товариств; платіжну інструкцію №366 від 19 липня 2024 року про сплату ТОВ «ФК «ЄАПБ» на рахунок ТОВ «Мілоан» коштів за відступлення прав вимоги за договором факторингу №16072024 від 16 липня 2024 року (а.с.211).

У ч. 3 ст. 367 ЦПК України зазначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.

Проте зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.

Звертаючись до суду із даним позовом, ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало повний перелік документів, які, на його думку, підтверджували викладені в позовній заяві обставини.

У ч. 2 ст. 13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом

За змістом ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

До відзиву на апеляційну скаргу, виходячи із заперечень відповідача, викладених в апеляційній скарзі, ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано вказані вище докази.

Вказані докази (окрім платіжної інструкції) подавалися ТОВ «ФК «ЄАПБ» до суду першої інстанції, а відтак вони не є новими доказами у розумінні статті 367 ЦПК України, а лише підтверджують раніше подані докази, які містяться у матеріалах справи.

Крім того, апеляційний бере до уваги, що ОСОБА_3 не скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, а відтак, ТОВ «ФК «ЄАПБ» було позбавлено можливості надати вказані докази до суду першої інстанції.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні правові підстави для прийняття доказів, доданих ТОВ «ФК «ЄАПБ» до відзиву на апеляційну скаргу, які підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №101957540 від 13 лютого 2022 року.

Що стосується доводів з приводу відсутності в матеріалах справи первинних документів, а відтак і відсутність доказів на підтвердження розміру заборгованості апеляційний суд виходить з наступного.

ТОВ «ФК «ЄАПБ», обґрунтовуючи розмір заборгованості відповідача за кредитом, вказує, що заборгованість ОСОБА_3 за тілом кредиту становить 20 000 гривень, що свідчить про те, що отримані кошти не були повернуті позичальником.

Відтак позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за основною сумою боргу, яка становить розмір отриманого кредиту за договором, а також проценти, які нараховані у відповідності до умов договору, і комісію, сплата яких погоджена сторонами.

Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Із вказаного слідує, що доведення факту повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, є обов`язком ОСОБА_3 , як позичальника, а не позивача, чого зроблено останнім при розгляді даної справи не було.

Стверджуючи про те, що наявна в матеріалах справи квитанція про перерахування коштів не містить ні підпису працівника банку, ні печатки банку, ні повного номера картки ОСОБА_3 не заперечує факт належності їй вказаної картки. Дані вказаної картки вказані ОСОБА_3 у кредитному договорі.

Будь-яких клопотань про витребування доказів на спростування факту перерахування ТОВ «Міолан» коштів ОСОБА_3 не заявляла. Доказів на підтвердження факту погашення заборгованості не надала.

Відхиляються також доводи апеляційної скарги з приводу нікчемності умов договору щодо сплати комісії, оскільки у п. 1.5.1 кредитного договору сторони узгодили, що комісія за надання кредиту становить 3 000 грн і нараховується одноразово в момент видачі кредиту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, юридичне оформлення.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги банку, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту (уключаючи комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення та інші платежі), кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, а також інші обов`язкові платежі), які сплачуються споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (крім платежів, що згідно із законодавством України не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом).

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Також у вказаній постанові зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Пунктами укладеного між сторонами кредитного договору позичальнику не встановлено плату за надання інформації (щомісячно) щодо його кредиту, а відтак зазначена у договорі комісія за здійснення операції по видачі кредиту згідно із Законом України «Про споживче кредитування» відноситься до платежів, передбачених договором про споживчий кредит.

Таким чином твердження відповідача про нікчемність умов кредитного договору в цій частині є помилковим.

Відтак, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк