СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/26925/24

пр. № 2/759/1800/25

28 серпня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.

за участю секретаря - Шило М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Київської міської ради, в якому просить: визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що ОСОБА_1 з 14.09.2010 року по теперішній час зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із позивачем за вказаною адресою зареєстрована та проживає її дочка ОСОБА_2 . Власником даної квартири була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємців після смерті ОСОБА_3 не має. Весь тягар та витрати на поховання померлої лягли на родину позивача. Померла ОСОБА_3 є двоюрідною бабусею чоловіка позивача - ОСОБА_4 , яка дозволила заселитися родині позивачів в 2010 році. ОСОБА_4 намагався прийняти спадщину, але не зміг документально підтвердити родинні відносини. Вказує, що дана квартира перебуває у фактичному відкритому володінні та користуванні позивача, яка здійснює її утримання, проводять ремонт, сплачує комунальні послуги тощо. На підставі норм ст. 344 ЦК України, просить визнати за нею право власності.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.12.2024 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.05.2025 року замінено у справі за первісного відповідача Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію на належного відповідача - Київську міську раду.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.07.2025 року у справі закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 вимоги позову підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, направив відзив на позовну заяву вя кому просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на підстави зазначені у відзиві.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердив пояснення надані позивачем.

що його двоюрідної сестри брат жив з ОСОБА_6 . Вказав, що позивач проживала в квартирі з 2010 року з дозволу ОСОБА_7 .

Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Яцик Я.В.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 10.09.2012 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з Витягу територіальної громади від 22.10.2024 року №2024/012769629, позивач ОСОБА_1 зареєстрована з 14.09.2010 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Також разом з позивачем зареєстрована ОСОБА_2 за вказаною адресою з 14.09.2010 року, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 24.10.2024 року №2024/012861699.

Відповідно до копії спадкової справи №02/2013 року заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , з заявою про прийняття спадщини від 04.03.2013 року звернувся ОСОБА_4 , чоловік позивача, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 03.07.2004 року.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хвиля О.В. від 12.10.2023 року №97/02-31, ОСОБА_4 відмовлено у вчиненні нотаріалльної дії (у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ), у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує факт родинних відносин між померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Поховання померлої ОСОБА_3 здійснювалось позивачем, в підтвердження чого остання надала довідку на одерження праху №1.24875К та додатковм №1 до договору-замовлення №1.24875К від 11.09.2012 року.

Також позивачем на підтвердження позовних вимог та постійного проживання у спірній квартирі надано квитанції про оплату житлово-комунальних послуг та технічний паспорт на спірну квартиру замовлений на ім`я ОСОБА_1 .

Позивач посилається в позовній заяві на те, що зі згоди власника квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона зареєстрована та проживає у ній з 14.09.2010 року. Також вказує, що власник квартири ОСОБА_3 є двоюрідною бабусею її чоловіка ОСОБА_4 , який намагався отримати в спадок вказану квартиру після смерті ОСОБА_3 , проте отримав відмову державного нотаріуса, у зв`язку з відстуністю документів на підтвердження його та померлої родинних відносин.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач була обізнана про те, що власником спірної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_3 , а тому володіння позивачем спірною квартирою не можна вважати добросовісним.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в ухвалі від 17 жовтня 2019 року у справі № 638/9743/18 та в постанові від 13.10.2019 року у справі № 758/9598/18.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_2 , оскільки сам по собі факт користування позивачем спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю - відомвити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Журибеда