30.07.2025 Справа №469/1310/23
2/469/8/25
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2025 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.
учасники справи та їхні представники:
прокурор Мішустін М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) до Миколаївської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 , треті особи Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" та Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про усунення перешкод у користуванні землями державного лісового фонду шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання незаконною і скасування державної реєстрації земельної ділянки, повернення земельної ділянки, -
в с т а н о в и в:
Заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури 06 вересня 2023 року звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:
- стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову.
Прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, перебувала у постійному користуванні ДП Очаківське лісомисливське господарство (правонаступником якого є ДСГП "Ліси України) та відповідно до законодавства не могла бути надана у приватну власність, зокрема, для індивідуального дачного будівництва; земельну ділянку не вилучено у встановленому законом порядку у постійного користувача ДП "Очаківське лісомисливське господарство", та передано у власність ОСОБА_1 поза волею належного розпорядника Миколаївської ОДА та постійного користувача, а також без погодження з органом лісового господарства.
Крім того, спірна земельна ділянка розміщена у межах Регіонального ландшафтного парку "Тилігульський" та відповідно до вимог ЗК України не може передаватися у приватну власність як земля під об"єктом природно-заповідного фонду.
Разом із тим, 25 січня 2014 року здійснено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 4415434 та ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності від 27 січня 2014 року № НОМЕР_1 , незважаючи на законодавчу заборону набуття приватної власності на землі державного лісового фонду та прибережних захисних смуг.
Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави прокурор зазначав, що незаконне надання земель державної лісового фонду порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних соціальних та інших інтересів суспільства; правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із лісового та природно-заповідного фондів, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає; Миколаївською ОДА, як розпорядником земельної ділянки не вжито заходів, спрямованих на відновлення порушених інтересів держави, які є очевидними та очікуваними за даних обставин, не проінформовано прокуратуру про вивчення правових підстав відведення спірної земельної ділянки, не розпочато листування з органами прокуратури для отримання копій документів про встановлені порушення закону відносно вказаної земельної ділянки для подальшого реагування, не повідомлено про необхідність передбачення у наступному кошторисі витрат коштів на сплату судового збору тощо; вказане свідчить про нездійснення уповноваженим суб`єктом владних повноважень захисту інтересів держави та є підставою для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Миколаївської облдержадміністрації.
07 вересня 2023 року суд відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.
07 вересня 2023 року судом задоволено заяву прокурора про забезпечення позову, накладено арешт на спірну земельну ділянку та заборонено органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки; заборонено Управлінню державної інспекції архітектури та містобудування у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на спірній земельній ділянці; заборонено ОСОБА_1 вчиняти із спірною земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, її об`єднання з іншими ділянками, зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проводити на ній будь-які будівельні роботи.
15 квітня 2024 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладенні у позовній заяві.
26 червня 2025 року через систему Електронний суд надійшло пояснення прокурора, в якому зазначено, що даний позов пред`явлено у вересні 2023 року, обґрунтування позовних вимог здійснено прокурором у відповідності до вимог закону та судової практики, яка склалася з вирішення земельних спорів у подібних правовідносинах на день звернення до суду з позовом; стаття 391 ЦПК України у редакції, чинній час подання позовної заяви, визначала, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України від 12.03.2025 року № 4292-ІХ Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача, яким ст.391 ЦК України доповнено частиною другою наступного змісту: якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу. Ці законодавчі зміни суттєво впливають на застосування судом та учасниками процесу способу захисту, є виключними та не залежать від волі сторін, у тому числі прокурора. Позовом про витребування майна, зокрема віндікаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. У разі державної реєстрації права власності за новим володільцем власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна від особи, яка є останнім його набувачем і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника, тому вважає, що єдиним можливим способом захисту порушених інтересів держави у цій справі є витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) на підставі ст. 387 ЦК України, при цьому підстави позову порушення інтересів держави у зв`язку з незаконним відведенням землі лісового та природно-заповідного фондів залишаються незмінними.
Представник позивача Миколаївської обласної державної адміністрації у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Разом з тим, у наданих суду письмових поясненнях зазначала про неможливість одночасного виконання позовної вимоги прокурора щодо скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки у ДЗК та повернення цієї земельної ділянки у власність держави у разі їх задоволення. Вважає, що скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в ДЗК попередньо потребуватиме скасування запису про право власності ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Представник відповідача Миколаївської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відзиву на позовну заяву до суду не надав.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не надала.
Представник третьої особи без самостійних вимог Державного спеціалізованого господарського підприємства "ЛІСИ УКРАЇНИ" у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Представник третьої особи без самостійних вимог - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у судове засідання не з`явився, надав суду письмові пояснення, в яких просив розгляд справи проводити без його участі; з наведеними позивачем обставинами та правовими підставами позову не погодився, посилаючись на те, що скасування державної реєстрації земельних ділянок належить до компетенції повноважень державних кадастрових реєстраторів Держгеокадастру та державних кадастрових реєстраторів його територіальних органів; державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру (далі ДЗК), самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, а також відмову у внесенні або наданні відомостей; втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб у діяльність Державного кадастрового реєстратора забороняється, крім випадків, встановлених Законом України Про Державний земельний кадастр; суд у випадку прийняття рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнавчивши при цьому Головне управління, здійснить втручання у діяльність Державного кадастрового реєстратора усупереч законодавчо визначеним підставам, а Головне управління не набуде правових підстав для здійснення скасування державної реєстрації земельної ділянки навіть на підставі рішення суду. Щодо законності дій Державного кадастрового реєстратора зазначав, що, реєструючи земельну ділянку, кадастровий реєстратор позбавлений законних підстав та повноважень здійснювати перевірку документації щодо інших обставин, окрім тих, що передбачені Законом України Про Державний земельний кадастр та Порядком ведення ДЗК; відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у документах, що є підставою для їх внесення до Поземельної книги, несуть особи, які видали (склали) такі документи. Вважає, що у позові відсутні посилання прокурора на норми матеріального права, які були порушені саме державним кадастровим реєстратором під час вчинення реєстраційних дій відносно спірної земельної ділянки.
Оскільки учасники справи неодноразово повідомлялись судом про час та місце слухання справи, про наявність поважних причин неявки до суду не повідомили, відповідачі відзиву до суду не надали, незважаючи на тривалий час розгляду справи, суд на підставі ст.223 ЦПК України прийшов до висновку, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи та розглянув справу без участі осіб, що не з`явились у судове засідання.
Встановлені судом обставини з посиланням на докази, що їх підтверджують
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на підставі вказаного розпорядження за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану земельну та видано видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 27 січня 2014 року, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за № 4415434 (а.с.29).
За даними Публічної кадастрової карти України (шари кадастру лісовий кадастр) спірна земельна ділянка розташована на землях державного лісового фонду (а.с.30-31).
Відповідно до інформації відкритого вебпорталу геоінформаційної системи Ліси України квартал 46 виділ 8 Березанського лісництва ДП Очаківське лісомисливське господарство відноситься до категорії захисні ліси (а.с.35).
З повідомлення ВО «Укрдержліспроект» від 06 вересня 2021 року з фрагментами публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 46 вбачається, що спірна земельна ділянка розташована у кварталі НОМЕР_2 виділ НОМЕР_3 Березанського лісництва ДП Очаківський лісгосп (а.с.36).
Згідно з листом ДП «Очаківське ЛМГ» від 29 вересня 2021 року, земельні ділянки лісогосподарського призначення, розташовані у межах Коблівської сільської ради, у тому числі спірна ділянка, надані у власність без відома та вилучення з постійного користування підприємства (а.с.37).
За змістом інформації Управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації від 01 жовтня 2021 року, спірна земельна ділянка знаходиться в межах РЛП «Тилігульський» (а.с.47).
Відповідно до рішення Миколаївської обласної ради народних депутатів №8 від 28 квітня 1995 року обласною радою народних депутатів створено регіональний-ландшафтний парк «Тилігульський», землі якого переведено до категорії природоохоронного призначення (а.с.50-56).
З інформації Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (м.Миколаїв) від 21 лютого 2023 року вбачається, що спірна земельна ділянка накладається на землі Березанського лісництва в кварталі №46, виділі №8; погодження на зімну цільового призначення земельної ділянки, а також добровільної відмови, згоди на вилучення або відведення у приватну або комунальну власність будь-яким фізичним чи юридичним особам Управлінням не надавалось (а.с.51).
Таким чином, спірна земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду та розміщена у межах регіонального ландшафтного парку «Тилігульський».
Постійним користувачем земельної ділянки, наданої ОСОБА_1 у власність, є ДП «Очаківський ЛМГ» (правонаступником якого є ДСГП "ЛІСИ УКРАЇНИ").
Норми права, які застосував суд
Щодо посилань прокурора про порушення земельного законодавства
Частиною 2 ст. 56 ЗК України установлено, що громадянам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність лише замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.
На підставі ч.1 ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Крім того, статтею 43 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (ст.44 ЗК України).
На підставі ст.45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
У частині третій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
Статтею 84 Земельного кодексу (далі ЗК) України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Згідно з підпунктами "г", "ґ частини 4 цієї ж статті, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року № 610-р "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері заборонено приймати рішення про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду:
- для будівництва, реконструкції та капітального ремонту залізничних ліній та автомобільних доріг загального користування;
- для розміщення кладовищ
та за рішенням Кабінету Міністрів України - для: будівництва та обслуговування об`єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів, ядерних установок); видобування корисних копалин відповідно до спеціальних дозволів на користування надрами; облаштування державного кордону та будівництва пунктів пропуску через нього; забезпечення відбудови та функціонування монастирів на місцях їх історичного заснування; будівництва, реконструкції та капітального ремонту об`єктів, визначених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції; створення та забезпечення функціонування об`єктів природно-заповідного фонду і виробничо-соціальних об`єктів, необхідних для ведення лісового господарства; розміщення інших об`єктів, вилучення і надання ділянок для яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.
Статтями 116, 141, 149 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття спірного рішення) передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Однією з підстав припинення права постійного користування, відповідно до вимог ст.141 Земельного кодексу України, є вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України (у редакції, що була чинною на момент прийняття оскаржуваного розпорядження) земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Усупереч зазначеним вимогам вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ" не відбулося, заяви про відмову від права користування чи згоду на вилучення земельної ділянки ДП "Очаківське ЛМГ" не надавались, відповідних рішень не приймалось (а.с.33).
Частиною 5 статті 149 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:
а) сільськогосподарського використання;
б) ведення водного господарства;
в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті.
Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті (ч.6 ст.149 ЗК України).
Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу; до складу постійно діючих комісій для розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою, в районах та міста обласного значення, містах Києві та Севастополі Комісії входять уповноважені представники районного (міського) органу земельних ресурсів, містобудування та архітектури, природоохоронного та санітарно-епідеміологічного органу, органу охорони культурної спадщини. У разі погодження проектів землеустрою, що розробляються з метою вилучення, надання, зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення, водного фонду, земельних ділянок для цілей, пов`язани із розробкою корисних копалин, до складу Комісії залучається відповідно представник територіальних органів лісового господарства, водного господарства, державного гірничого нагляду.
Згідно з ч.4 ст.20 ЗК України, зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків оганів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Частина шоста статті 118 ЗК України передбачає обов"язковість погодження землекористувача у разі вилучення земельної ділянки при передачі її у приватну власність.
Відповідно до ч.3 ст.186-1 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки лісогосподарського призначення підлягає також погодженню з органом лісового господарства.
Відповідно до інформації Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не погоджувався.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Березанською РДА при прийняті спірного розпорядження від 31 січня 2013 року №27 незаконно, усупереч існуючих заборон щодо передачі у приватну власність земель лісогосподарського та природоохоронного призначення, в односторонньому порядку, поза волею належного розпорядника Миколаївської обласної державної адміністрації і постійного землекористувача ДП «Очаківське ЛМГ», без вилучення у постійного користувача, за відсутності погодження органу лісового господарстві передано спірну земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_1 .
Щодо обраного прокурором способу захисту
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204 гс 19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140 гс 19).
Позовна заява у цій справі подана прокурором у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням земельною ділянкою лісового та природно-заповідного фонду державної власності.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.
Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Частиною 2 статті 391 ЦК України визначено, що, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
На підставі статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Оскільки спірна земельна ділянка передана у власність відповідача ОСОБА_1 з порушенням закону, без відповідних правових підстав, належним та ефективним способом захисту інтересів держави є витребування спірної земельної ділянки у власність держави, а тому інші заявлені прокурором вимоги не є належним способом захисту.
Суд зважає на те, що, згідно із ст.1 Закону України Про Державний земельний кадастр, Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.
Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб (cт.2 вказаного Закону).
Частиною першою статті 24 вказаного Закону передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
Відповідно до ст.10 Закону 3613-VI (у редакції, чинній на момент реєстрації спірної земельної ділянки) об`єктами Державного земельного кадастру є: землі в межах державного кордону України; землі в межах території адміністративно-територіальних одиниць; обмеження у використанні земель; земельні ділянки.
Статтею 15 цього ж Закону визначено, що до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.
Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч.10 ст.24 вказаного Закону, державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:
поділу чи об`єднання земельних ділянок;
якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника;
ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Відповідно до ч.6 ст.24 Закону України "Про державний земельний кадастр" підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є, зокрема, невідповідність поданих документів вимогам законодавства.
Частина 4 статті 24 вказаного Закону визначає, що для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються:
заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин;
документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа.
У разі якщо відповідно до закону поділ, об`єднання земельних ділянок здійснюються за погодженням з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, фізичними чи юридичними особами, до заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, сформованої в результаті поділу або об`єднання земельних ділянок, також додаються документи, що належним чином підтверджують таку згоду.
Разом з тим, прокурором не викладено у позовній заяві та не доведено при розгляді справи, що саме такий спосіб захисту буде ефективним при захисті права власності держави на вказану земельну ділянку та відповідає меті позову, а також що зміна меж земельної ділянки і створення замість неї нового об"єкта земельних відносин відповідає інтересам держави та законних користувачів земельної ділянки.
Суд не бере до уваги заперечення ГУ ДЗК у Миколаївській області щодо правомірності дій державного реєстратора, оскільки такі обставини не відносяться до тих, що підлягають встановленню у цій справі, а позовні вимоги не спрямовані до ГУ ДЗК у Миколаївській області чи державного реєстратора.
Щодо правомірності втручання у право особи на мирне володіння майном
Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).
Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля (частина перша статті 50 Конституції України).
Європейський суд з прав людини («Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрком проти України» від 07.07.2011, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є таких захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Законність як критерій втручання у право власності особи означає, що таке втручання повинно здійснюватися в межах та на підставі закону, у відповідності з принципом верховенства права, що включає свободу від свавілля. Законність втручання вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя в національному законодавстві, але щоб таке законодавство відповідало вимогам якості, необхідними елементами якоі є: а) доступність; б) передбачуваність; в) достатнє чітке встановлення дискреційних повноважень, наданих органам влади, та спосіб їх здійснення.
Поняття «суспільний інтерес» в обов`язковому порядку має тлумачитися широко, тим самим надаючи державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово зазначає, що поняття «суспільний інтерес» обов`язково підлягає розширювальному тлумаченню. А отже, широкі межі розсуду, які надаються законодавцям для здійснення соціальної та економічної політики, і ґрунтуються на розумних міркуваннях, Суд вважає природним.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «Пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20.10.2011), «Кривенький проти України» (рішення від 16.02.2017), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
У цій справі суд не вбачає невідповідності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Так, повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (постанова у справі № 488/2807/17 від 18 січня 2023 року).
Відповідач ОСОБА_1 , яка набула у власність спірну земельну ділянку, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка впродовж багатьох років перебуває у межах об`єкта природно-заповідного фонду РЛП «Тилігульський». Тому оформлення документів про перехід земельної ділянки у її приватну власність є таким порушенням закону, про яке зазначена особа могла та повинна була знати на час набуття земельної ділянки.
За вказаних обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з позовом про витребування спірної земельної ділянки є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - передачі у користування громадянам земель лісового та природоохоронного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, відновлення правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення державі земельної ділянки, забезпечення охорони природних об"єктів від забруднення, засмічення, та інших дій, які можуть погіршити його природний стан, завдавати шкоди здоров`ю людей, завдати інших екологічних проблем.
Тому повернення спірної земельної ділянки державі не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право власності особи.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь прокуратури сплачені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3936 грн. (за вимогою майнового характеру 2684,00 грн. та за подання заяви про забезпечення позову (1342,00 грн.).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Позовні вимоги задовольнити частково.
У задоволенні інших вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя: