Номер провадження: 22-ц/813/5218/25
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4

третя особа - ОСОБА_5

представник третьої особи ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Луняченка В.О., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про стягнення вартості втраченого майна,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Київського районного суду м. Одеси, шляхом формування 30.11.2024 року в системі «Електронний суд» представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Ляшан С.І. , була подана позовна заява про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вартості втраченого майна в сумі 123 533,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачка з травня 2021 року почала, разом з ОСОБА_5 , займатись організацією підприємницької/господарської діяльності пов`язаної з доглядом за дітьми у приміщенні будинку АДРЕСА_1 , власниками якого є відповідачі, у звязку із чим позивачка за власні кошти придбала меблі, посібний (навчально-розвиваючий) матеріал для розвиваючих та/або навчальних ігор, який було доставлена до вказаного приміщення та використовувалось для здійснення оговореної із ОСОБА_5 діяльності та с лютого 2022 року, у звязку із початком повномасштабного вторгнення російської федерації і сімейними обставинами позивачка виїхала з м. Одеси залишивши все належне їй майно у зазначеному приміщенні. Після повернення 09 вересня 2022 року до м. Одеси вона звернулась до ОСОБА_5 із проханням повернення належного їй майна але отримала відмову а крім того їй не надали доступу до приміщення у звязку із чим вона вимагає від власників приміщення повернути їй вартість її майно яке продовжує використовувати у своєї діяльності ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про стягнення вартості втраченого майна.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що стороною позивача не надавались докази офіційного прийому-передачі будь якого майна позивачці відповідачам або третім особам, або угод щодо передання на баланс установи/підприємства якого-небудь майна позивачці.

Суд прийшов до висновку що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідачів вартості безпідставно отриманого майна не були доведені і не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із вказаним рішенням, адвокат Ляшан Л.С. звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.02.2025, та направити справу на новий розгляд до Київського районного суду міста Одеси.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не правильно встановленні обставини, які мають значення для справи.

Вказує, що ОСОБА_1 здійснювала господарську діяльність в орендованому будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . До приміщення позивач завезла власне майно, яке використовувала у своїй господарській діяльності. В перші дні військового стану в країні у 2022 році, позивач виїхала із Одеської області до іншої області України, залишивши розміщене в приміщені майно. Повернувшись після збігу кількох місяців, позивач не отримала доступу до приміщення. Відповідачі не повернули позивачу майно і не відшкодувала позивачу вартість такого майна. На даний час у приміщені веде господарську діяльність інша особа ОСОБА_5 , а доля обумовленого майна позивачу не відома. Отже, відповідачі зобов`язані відшкодувати позивачу вартість втраченого майна.

Скаржник зазначає, що обставини (факт) відсутності відомостей про долю власного майна позивача, розміщеного нею у приміщенні відповідачів, доступ позивача до якого неможливий із-за дій відповідачів, які передали дане приміщення у користування третій особі, без повернення позивачу майна, судом не встановлювались, оцінка доказів стосовно даної обставини не проводилась.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. В судове засідання з`явились представник позивача та третьої особи, та надали свої пояснення. Інші учасники справи до суду не з`явились, клопотань про відкладення не надавали, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є громадянкою України, і до одруження 14.04.2022, мала прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.04.2022.

ОСОБА_1 , в тому числі з дошлюбним прізвищем « ОСОБА_7 », веде підприємницьку діяльність у формі фізичної особи-підприємця від 18.09.2019, з основним видом економічної діяльності «85.10. дошкільна освіта», що підтверджується записом від 18.09.2019 року №0156156 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі за текстом «ЄДРЮОФОПГФ») відповідно до виписки з ЄДРЮОФОПГФ від 16.03.2020 року.

За наслідками шлюбу, було змінено прізвище, про що було внесені відповідні зміни до ЄДРЮОФОПГФ записом №002156156 від 19.10.2022 року, що підтверджується випискою №42 від 21.10.2022 року (далі за текстом Виписка №42), за якою ФОП ОСОБА_1 веде/здійснює наступні види економічної діяльність, відповідно до класифікатора видів економічної діяльності ДК 009:2010, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України №457 від 11.10.2010 року (далі за текстом іменується - КВЕД): - Дошкільна освіта (код за КВЕД: 85.10); - Денний догляд за дітьми (код за КВЕД: 88.91); - Допоміжна діяльність у сфері освіти (код за КВЕД: 85.60), та інші види діяльності.

Приміщення, яким є будинок за АДРЕСА_1 , є власністю ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до інформаційної довідки №338287918 від 06.07.2023 року. Приміщення набуте ОСОБА_3 перебуваючи в шлюбі, і являється спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та його дружини - ОСОБА_4 .

В суді першої інстанції від представника третій особи ОСОБА_5 подані письмові пояснення в яких заперечується проти задоволення позову з мотивів необґрунтованості та недоведеності позовних вимог так як у вказаний у позові період у приміщенні будинку АДРЕСА_1 облаштуванням та діяльністю дитячого садочку займалась саме ОСОБА_5 яка і придбала іграшки та необхідні матеріали, а ОСОБА_1 лише періодично з червня 2021 року по лютий 2022 проводила заняття з дітьми, а потім припинила свою діяльність та не залишила жодних власних речей у приміщенні, яке з 15.08.2022 року на підставі договору оренди використовує для дитячого садочку саме ОСОБА_5 ..

Таким чином, на думку представника третьої особи, позивач не укладала жодних договорів про спільну діяльність, а ні з власниками приміщення, а ні з ОСОБА_5 не передавала для функціонування дитячого садочку жодної речи, а тому фактично намагається заволодіти майном ОСОБА_5 ..

Враховуючи вищевикладене та виходячи з аналізу зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що скаржником не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції встановлював обставини користування приміщенням будинку, проте повинен був встановлювати обставини (факт) наявності доступу позивача до приміщення, належного відповідачам, та обставини (факт) доставки/завезення/занесення майна, належного позивачу, до вказаного приміщення, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. При цьому суд має право самостійно визначати коло обставин, що мають значення для справи, та оцінювати їх відповідно до ст. 89 ЦПК України.

У випадках, коли предметом спору є користування майном, зокрема приміщенням у житловому будинку, суд обґрунтовано встановлює обставини фактичного користування цим приміщенням (наприклад, проживання, розміщення речей, оплата комунальних послуг тощо), оскільки саме такі дії є проявом реалізації права користування відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України.

Посилання на необхідність встановлення лише "наявності доступу" або "факту доставки майна" є звуженням обсягу доказування, оскільки: наявність доступу ще не свідчить про фактичне користування, особливо якщо така можливість не реалізується; занесення або доставка майна до приміщення також саме по собі не свідчить про наявність права чи факту систематичного користування цим приміщенням.

Отже, встановлення фактичного користування приміщенням, наявність або відсутність договірних відносин, є правомірним і необхідним для повного й об`єктивного з`ясування обставин справи згідно з принципом змагальності (ст. 12 ЦПК України) та обов`язком суду дослідити всі обставини (ст. 13 ЦПК України), відповідно до сталої практики ВС.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність між позивачем та відповідачами цивільно-правових або господарських правовідносин щодо надання у користування приміщення, розташованого у будинку АДРЕСА_1 , для здійснення господарської діяльності. Відсутні відповідні договори, докази офіційного прийому-передачі будь якого майна позивачці відповідачам або третім особам, або угод щодо передання на баланс установи/підприємства якого-небудь майна позивачці, або реєстрації по даному адресу якоїсь установи/підприємства засновником або керівником якого була б позивачка.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченій законом формі досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору. Жодного договору (у тому числі договору оренди або позички), який би посвідчував право користування спірним приміщенням, позивач не надав.

Крім того, відповідно до статті 334 ЦК України, право користування (як речове право) виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Акти приймання-передачі, які б підтверджували фактичну передачу приміщення у користування позивача, відсутні.

Таким чином, твердження позивача про наявність у нього правових підстав на користування вищевказаним об`єктом нерухомості не підтверджуються вимогами чинного законодавства України та не доведені належними доказами.

Частиною 1-3 статтею 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 23.01.2020 у справі №910/3395/19; від 23.04.2019 у справі №918/47/18; від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Сутність зобов`язання із набуття майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання такій особі (постанови Верховного Суду: від 08.09.2021 у справі №201/6498/20; від 08.09.2021 у справі № 206/2212/18; від 28.01.2020 у справі №910/16664/18; від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18).

Таким чином для витребування безпідставно набутого майна, або у випадку неможливості його повернення стягнення його вартості у натурі, необхідно бути доведено сам факт передачі такого майна та відсутність при такої передачі правових підстав або того що така підстава згодом відпала.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку належними та допустимими доказами не було доведено як наявність правових підстав для користування позивачем приміщення куди вона, з її слів, перевозила і де начебто зберігались її речи, яка згодом відпала, або хоча б факт передачі таких речей саме відповідачам без наявності для цього правових підстав.

З наданих позивачем доказів в суді першої інстанції якими є фактично письмові пояснення свідків вбачається факт використання майна, яке вважає позивач своїм, за для комерційної діяльності спільно з ОСОБА_5 під час роботи дитячого садочку, що також не є предметом позовних вимог по даної справі, а тому судом вірно не надається оцінка вказаним доказам які не відносяться до предмета доказування по даної справі.

Інші доводи не є суттєвими та не слугують підставою для скасування по суті вірного рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

В.А. Коновалова