Справа № 703/2348/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Биченка І.Я.

за участю

секретаря судового засідання Литвин Г.Т.,

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвоката Тарасенка А.Ю.,

представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвоката Семенюк О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільною сумісною власністю та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

установив:

ОСОБА_1 звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільною сумісною власністю та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 04 липня 2019 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням суду від 10 травня 2023 року цей шлюб розірвано.

За час перебування у шлюбі ними як подружжям було придбано автомобіль марки «ВМW», моделі Х6, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , модифікації М.

Після розлучення вирішити питання поділу спільного майна подружжя в добровільному порядку не вдалося. Натомість, їй стало відомо, що ОСОБА_2 самовільно продав придбаний у шлюбі автомобіль без її згоди на вчинення цього правочину.

Дізнавшись про продаж автомобіля, вона звернулась до відповідача з проханням щодо компенсації їй половини вартості проданого транспортного засобу. Проте, ОСОБА_2 відмовився віддати їй половину коштів від проданого автомобіля та повідомив, що частину з отриманих коштів він вже витратив на придбання собі іншого автомобіля марки «ВМW», моделі 330І, 2019 року випуску.

З урахуванням наведено ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частку коштів, отриманих від продажу автомобіля марки «ВМW», моделі Х6 М, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , у розмірі 839100,00 грн.

У ході розгляду справи ОСОБА_1 зменшила свої позовні вимоги та просила стягнути з ОСОБА_2 1/2 частку коштів, отриманих від продажу автомобіля марки «ВМW», моделі Х6 М, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , у розмірі 633856,50 грн.

До суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позов ОСОБА_1 , у якому він просив відмовити у позові в повному обсязі та зазначив, що він заперечує факт придбання спірного автомобіля за їх спільні кошти, оскільки автомобіль був придбаний у той період часу, коли шлюбні стосунки між ним та ОСОБА_1 були припинені. З травня 2021 року він проживає окремо від позивачки і з того часу вони не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Після припинення шлюбних стосунків у ОСОБА_1 залишилася її частина спільних коштів, а саме: у сумі 12000 доларів США на банківській картці, 8000 доларів США готівкою та 4000 доларів США він перевів їй з криптовалюти. Також він передав 7556 доларів США дочці ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яку він записав на себе, для придбання власного житла. Однак, незважаючи на наявні домовленості про мирний розподіл майна, ОСОБА_1 вирішила поділити те майно, яке є його особистою приватною власністю. Посилання ОСОБА_1 на те, що вона з власних коштів оплатила 10665 доларів США за придбання автомобіля, на думку відповідача, не відповідають дійсності, оскільки ці кошти вже після припинення шлюбних стосунків він надав їй з конкретною метою щоб вона ці кошти перерахувала за автомобіль. Надані позивачем квитанції про оплату ремних робіт автомобіля, не є доками в межах наведеної справи, оскільки з них неможливо встановити особу, що здійснювала оплату, а також з них не можливо встановити на ремонт якого саме автомобіля витрачались кошти.

До суду надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 виклала власні пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та, зокрема, зазначила, що придбання спірного автомобіля, його ремонт та постановка на облік здійснювалися до припинення шлюбних стосунків з відповідачем. Вона разом з дочкою були зареєстровані у належній відповідачу квартирі АДРЕСА_1 . Окрім того, у цій квартирі було також зареєстровано ФОП ОСОБА_1 . На час проведення ремонту у цій квартирі вони з відповідачем винаймала житло. У подальшому, після завершення ремонту, ця квартира використовувалась як їх «знімальний майданчик» для ведення відеоблогу. В серпні 2021 року вона з відповідачем та дочкою їздили на відпочинок в ОАЕ. Після початку повномасштабної війни вони всі разом вирішили виїхати до Польщі. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не пропустили через кордон, він залишився волонтерити у м. Львів, щоб у подальшому виїхати з країни як волонтер.

ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що в 2019 році він та ОСОБА_1 зареєструвалися в програмі Green Card для того, щоб виїхати в США. Наміру створювати сім`ю у них не було.

Спільного житла вони не мали, а тому він винаймав квартиру для спільного проживання з ОСОБА_1 , що знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час Великодніх свят в 2021 році вони з відповідачем посварилися, після чого він переїхав жити до квартири АДРЕСА_3 , яку йому подарувала його баба ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 у період часу з 27.02.2019 по 16.04.2024 була зареєстрована у належній йому на праві особистої власності квартири, про те жодного дня в ній не проживала.

В серпні 2021 року він познайомився з іншою жінкою і з лютого 2022 року вони почали проживати як подружжя.

Таким чином, з травня 2021 року він та ОСОБА_1 не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, а також інших стосунків, які притаманні сімейним парам.

Після припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_1 він викупив на аукціоні автомобіль марки «ВМW», моделі Х6, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Автомобіль на момент придбання був суттєво пошкоджений і потребував капітального ремонту.

Дійна вартість автомобіля складала 21460 доларів США. Оплата коштів за придбаний автомобіль була здійснена ним двома платежами на суму 10671 та 1472 доларів США. Крім того, для того, щоб не виникли запитання на кордоні при розмитненні, він передав кошти ОСОБА_1 в сумі 10665 доларів США, які вона поклала на свій рахунок, та попросив її оплатила за них частину вартості автомобіля. На той час він з ОСОБА_1 хоча вже й не перебували у шлюбних стосунках, однак спілкувались як друзі, які знають один одного багато років.

22 грудня 2021 року він за власні кошти оплатив митне оформлення автомобіля в сумі 220000 грн. та почав ремонт автомобіля, який також здійснював за власні кошти.

29 березня 2022 року він поставив автомобіль на державний облік. Вартість зазначеного автомобіля становила 612589,76 грн.

У подальшому, а саме 28 червня 2022 року, він продав спірний автомобіль за 49000 грн.

У зв`язку з цим, ОСОБА_2 просив визнати, що автомобіль марки «ВМW», моделі Х6, 2016 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , являвся його особистою власністю. Крім того просив визнати, що отримані від продажу цього автомобіля кошти в сумі 49000 грн. являються його особистою приватною власністю.

До суду надійшов відзив на зустрічний позов, у якому ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні зустрічного позову у повному обсязі та зазначила, що вона з ОСОБА_2 перебувала у цивільному шлюбі задовго до укладення офіційного шлюбу у 2019 році. У 2015 році він визнав себе батьком їх спільної дитини ОСОБА_3 . Їй та її батькам належала на праві власності квартира, яку вони продали. Батьки віддали кошти від реалізованої квартири їй для придбання квартири для її дочки ОСОБА_5 . Проте, ОСОБА_2 мав намір придбати дороговартісний автомобіль, у зв`язку з чим означені кошти пішли на його придбання. При цьому ОСОБА_2 пообіцяв належну йому квартиру залишити у спадок дочці. Ураховуючи, що в їх стосунках тоді було все гаразд, підстав сумніватися у його словах у неї не було. У належній ОСОБА_2 квартирі вона зареєструвала своє місце проживання одразу після того, як він набув на неї право власності, а їх дочка була зареєстрована у цій квартирі ще задовго до того, як позивач за зустрічним позовом набув на неї право власності. До цього указана квартира належала бабі ОСОБА_2 і вони ще за життя баби робили у ній ремонт. Просила врахувати, що згідно з наданими позивачем за зустрічним позовом довідками він за період 2012-2022 років не мав доходів взагалі, або ж мав мінімальні доходи. А тому зароблених ним коштів ледь вистачило б на харчування і то лише у ті періоди, коли він мав дохід. Придбання дороговартісного транспортного засобу за власні кошти ОСОБА_2 було фізично неможливим. Щодо наявності ушкоджень у придбаному транспортному засобі, то твердження позивача за зустрічним позовом не відповідають дійсності. Придбаний ними автомобіль не мав жодних серйозних ушкоджень і його відновлення здійснювалось за їх спільні кошти.

Ухвалою від 17 травня 2024 року суд відмовив ОСОБА_1 у забезпеченні її позову до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільною сумісною власністю та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності.

Ухвалою від 20 травня 2024 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 09 вересня 2024 року суд відмовив у прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю. Постановою Черкаського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року вказану ухвалу скасовано.

Ухвалою від 09 вересня 2024 року суд призначив у справі автотоварознавчу експертизу та зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 15 листопада 2024 року суд відновив провадження у справі у зв`язку з надходженням висновку експерта.

Ухвалою від 18 грудня 2024 року суд залишив зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 без руху у зв`язку з недотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України.

Ухвалою від 22 січня 2025 року суд відмовив у задоволенні клопотання про зменшення ОСОБА_2 судового збору та продовжив йому встановлений судом процесуальний строк для усунення зазначених в ухвалі від 18 грудня 2024 року недоліків зустрічної позовної заяви.

Ухвалою від 18 лютого 2025 року суд прийняв до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвалою від 03 квітня 2025 року суд закрив підготовче провадження по справі та призначив справу до судового розгляду.

У судове засідання з`явились позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокат Тарасенко А.Ю., представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокат Семенюк О.Г.

ОСОБА_1 та її представник первісний позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з урахуванням зменшених позовних вимог. ОСОБА_1 пояснила, що фактично шлюбні стосунки з ОСОБА_2 припинились весною 2022 року, коли він повідомив, що у нього є інша жінка. До цього вони разом проживали у квартирі, яку винаймали, та у квартирі, що належала ОСОБА_2 . Вони разом вели спільний бізнес та господарство, вибирали спірний автомобіль, їздили також разом ставити його на облік. Автомобіль купили з метою його перепродажу для отримання коштів на придбання житла. Про продаж автомобіля вона дізналась лише згодом.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокат Семенюк О.Г. заперечила проти задоволення первісного позову та пояснила, що сторони дійсно зустрічались, перебували у шлюбі, але все це було періодично. Дитина ОСОБА_3 не є спільно народженою сторонами, ОСОБА_2 визнав своє батьківство щодо неї. Після травня 2021 року між ними були лише дружні стосунки. Вони у добровільному порядку домовились щодо поділу спільного майна подружжя, а конфлікт розпочався після того, як ОСОБА_2 виписав ОСОБА_1 та їх дочку із належної йому квартири. ОСОБА_2 дійсно їздив на відпочинок із ОСОБА_1 та їх спільною дочкою закордон, однак на той час вони вже перебували лише у дружніх стосунках. В подальшому в особистій переписці ОСОБА_1 вказала, що вона не претендує на спірний автомобіль, та визнала, що він є особистою власністю ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 у судовому засіданні, що відбулось 29.05.2025, пояснив, що у нього з ОСОБА_1 на Великдень 2021 року відбулась сварка. Вранці наступного дня ОСОБА_1 склала його речі і він переїхав жити у квартиру, що раніше належала його бабі. Фактично з 06-07 травня 2021 року він проживав окремо від дружини. В подальшому вони розділили спільно набуті за час шлюбу кошти. Спірний автомобіль він купував у період фактичного проживання з іншою жінкою. Автомобіль був пошкоджений і на його ремонт він витратив більш, ніж 10000 доларів США. ОСОБА_1 жодного разу ним не користувалась. Закордон на відпочинок вони дійсно їздили разом, однак він поїхав з метою виконання ОСОБА_1 домовленостей, що виникли з приводу придбання автомобіля. Зокрема, він попросив ОСОБА_1 перерахувати кошти у розмірі половини вартості автомобіля, щоб не потрапити під фінмоніторинг. Для цього він передав їй 10000 доларів США. Будь-яких суперечок з приводу спірного автомобіля між ними не було до того часу, доки у нього не народилась дитина з іншою жінкою.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, доходить наступного висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 04 липня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2023 року по справі №703/1596/22, яке набрало законної сили 07 червня 2023 року, шлюб розірвано.

Згідно з наданим суду інвойсом від 04.11.2021 ОСОБА_2 купив в США автомобіль ВМW Х6, 2016 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , за 21460 доларів США.

З наданої ОСОБА_1 виписки по рахунку нею було перераховано 10665 доларів США за купівлю автомобіля 5UXKU2C55G0N83027, що відповідає VIN номеру, зазначеному в інвойсі.

22 грудня 2021 року ОСОБА_2 сплатив 220000 грн. за митне оформлення авто ВМW Х6, 5UXKU2C55G0N83027, що підтверджується квитанцією №60057180.

21 березня 2022 року було видано сертифікат відповідності щодо індивідуального затвердження колісного транспортного засобу автомобіля «ВМW», моделі Х6, VIN: НОМЕР_2 .

Як убачається з витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 14 липня 2023 року та повідомлення Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС і Черкаській області (філія ГСЦ МВС) від 18 липня 2023 року за ОСОБА_2 29.03.2022 було зареєстровано автомобіль ВМWХ6, 2016 року випуску, легковий універсал, об`єм двигуна 2979 куб. см. Указаний автомобіль 28.06.2022 був перереєстрований з ОСОБА_2 на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу, складеному в ТСЦ 8041 №8041/2022/3243439 від 28.06.2022.

Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Разом із цим, частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.

На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024року № 523/14489/15-ц).

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 та обґрунтовуючи власні позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що спірний автомобіль було придбано ним за час окремого проживання з ОСОБА_1 в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Зокрема, відповідач за первісним позовом зазначив, що шлюбні стосунки між ним і ОСОБА_1 були припинені на початку травня 2021 року, після чого вони не проживали разом, не вели спільно господарство, не мали спільного бюджету. Ураховуючи, що автомобіль, що є предметом спору, було придбано у кінці 2021 року, відповідно, на думку ОСОБА_2 , він належав йому на праві особистої власності.

На підтвердження своєї позиції ОСОБА_2 надав суду копію договору дарування квартири від 13 лютого 2019 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 лютого 2019 року, копію довідки АВЖБ «Едельвейс» №7 від 28 травня 2024 року, копію акта-обстеження №2 від 15 серпня 2022 року та, як іменовано ОСОБА_6 у зустрічній позовній заяві, копії пояснень свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Однак зазначені докази не в повній мірі відповідають вказаним критерієм з огляду на наступне.

Так, згідно з договором дарування, посвідченим 13 лютого 2019 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрованим в реєстрі за №644, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 лютого 2019 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 в ході розгляду справи вказав на те, що саме у цій квартирі він проживав з травня 2021 року після фактичного припинення шлюбних стосунків із ОСОБА_1 , на підтвердження чого надав зазначені судом докази.

Згідно з довідкою АВЖБ «Едельвейс» №7 від 28 травня 2024 року він дійсно з травня 2021 року проживає за указаною адресою без дружини ОСОБА_1 .

Як вбачається з акту-обстеження №2 від 15 серпня 2022 року ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , з 27.02.2019, але за цією адресою не проживала, про що підтвердили сусіди ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 . Втім, указаний акт не містить підпису уповноваженої особи, яка його склала керуючого АВЖБ «Едельвейс» Мовчана Ю.В. Відповідно, підписи осіб, що підтвердили викладену у ньому інформацію, не завірені, встановити їх особи неможливо, представник житлового органу або ОСББ у складанні акту участі фактично не приймав.

Суд також уважає, що шляхом складання акту можливо підтвердити наявність певних обставин на момент його складання, а не обставин за певний період.

Надані суду пояснення ОСОБА_7 від 25 травня 2024 року, ОСОБА_8 від 26 травня 2024 року, ОСОБА_9 від 27 травня 2024 року, ОСОБА_10 від 27 травня 2024 року та ОСОБА_11 від 28 травня 2024 року суд відхиляє як допустимі, оскільки підписи указаних осіб під поясненнями не завірені, а тому встановити походження цих доказів неможливо. Безпосередньо в судовому засіданні вказані особи як свідки не допитувалися, відповідні клопотання стороною відповідача за первісним позовом не заявлялися, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити достовірність викладених у цих поясненнях даних.

Надані ОСОБА_2 платіжні інструкції на підтвердження оплати комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 , не свідчить про факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки з них убачається факт оплати наданих послуг і до 2021 року, зокрема, за 2020 рік. Відповідно, ОСОБА_2 оплачував комунальні послуги, що надавались у належну йому квартиру, як за час спільного проживання з ОСОБА_1 , так, і за його твердженням, під час окремого проживання.

За клопотанням сторони відповідача за первісним позовом судом було допитано свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що з ОСОБА_2 вона перебуває у цивільному шлюбі. З ним вона познайомилась у червні 2021 року на сайті знайомств, а з лютого 2022 року вони почали проживати разом. При знайомстві ОСОБА_2 повідомив їй, що не проживає зі своєю дружиною та дочкою. Саме під час стосунків з нею ОСОБА_2 вирішив придбати автомобіль «БМВ» на інтернет аукціоні, який згодом продав. В подальшому він купив інший автомобіль. ОСОБА_2 дійсно їздив на спільний відпочинок з ОСОБА_1 та дочкою, однак не як чоловік і дружина. На час придбання спірного автомобіля у неї особисто ніякого доходу не було. Їй також відомо, що ОСОБА_1 позичала ОСОБА_2 2500 доларів США на ремонт автомобіля.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що він є кумом сторін. Йому відомо, що на Великдень у 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посварились і наступного дня він допомагав ОСОБА_2 перевозити речі. З того часу він (свідок) з ОСОБА_1 не спілкувався. Орієнтовно через місяць після цього ОСОБА_2 познайомив його з ОСОБА_14 , як зі своєю дівчиною. У той період часу він не бачив разом ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Придбанням спірного автомобіля на прохання ОСОБА_2 займався безпосередньо він, зокрема він купував його на аукціоні в США. Рахунок про оплату вартості автомобіля він зробив на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою уникнення фінмоніторингу. На його думку, автомобіль купив саме ОСОБА_2 за особисті кошти, які заробив за ведення ютуб-каналу.

За клопотанням сторони позивача за первісним позовом судом було допитано свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що зі сторонами по справі вона знайома близько 10 років. Спочатку вони спільно проживали як чоловік і дружина, а потім одружились. ОСОБА_18 удочерив дочку ОСОБА_19 від попередніх стосунків. У них були гарні стосунки, вони відпочивали та вели відеоконтент. Вона бувала у них в гостях 1-2 рази на місяць як у належній ОСОБА_18 квартирі, так і в тій, що вони разом винаймали. Автомобіль «БМВ» ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вибирали разом та в подальшому купили на кошти, що отримали від ведення каналу на платформі « ОСОБА_20 ». На початку повномасштабного вторгнення вони мали намір виїхати до Польщі, однак ОСОБА_18 не пропустили на кордоні. Оскільки чоловік не зміг виїхати ОСОБА_19 з дочкою повернулась до України. Зазначила, що вказана інформація їй відома зі слід ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона є подругою ОСОБА_1 . Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що сторони спільно придбали автомобіль «БМВ» за кошти від ведення ютуб-каналу. Особисто вона цей автомобіль не бачила, лише на платформі « ОСОБА_20 », де ОСОБА_2 повідомив, що це його спільне з дружиною надбання. Стосунки між ОСОБА_19 та ОСОБА_18 припинились після того, як ОСОБА_19 повернулась до України з Польщі і дізналась, що у ОСОБА_18 є інша жінка, з якою у них народилась спільна дитина. Після цього восени 2022 року ОСОБА_19 подала на розлучення. Особисто вона з 2021 по 2023 року проживала за кордоном, однак цю інформацію їй повідомляла ОСОБА_1 в телефонному режимі.

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що сторони є її батьками. Влітку 2021 року вони разом їздили на відпочинок до ОАЕ. На початку 2022 року батько повідомив, що у нього є інша жінка, яка від нього вагітна. Однак, батько і мати продовжили проживати разом і навіть на початку війни разом намагались виїхати до Польщі. Після повернення матері до України, стосунки між батьком і матір`ю припинились. Це було орієнтовно в кінці літа 2022 року. Щодо придбання автомобіля, то вказала, що автомобіль вони вибирали спільно (батько, мати і вона) і купили його восени 2021 року. Безпосередньо автомобіль був доставлений до України перед Новим 2022 роком. На придбання автомобіля були витрачені їх спільні кошти, отримані від ведення каналу на платформі « ОСОБА_20 ». В подальшому батько без їх відома продав автомобіль, кошти від продажу автомобіля він ні їй, ні матері не дав.

Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані.

Тому, при оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Судом прийнято до уваги, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 надали покази, посилаючись на інформацію, якою вони не володіли особисто, а лише зі слів позивача за первісним позовом ОСОБА_1 . Оскільки показання дають свідки, які безпосередньо не знайомі із сформованими взаєминами і правовідносинами сторін, між якими існує спір, суд відхиляє їх як допустимі в межах наведеної справи.

Щодо показань свідка ОСОБА_14 , то суд уважає, що вона, як особа, яка, за її показами, наразі проживає з ОСОБА_2 однією сім`єю, прямо зацікавлена в результаті справи, що ставить під сумнів об`єктивність її показів. Крім того, указаний свідок пояснила, що спільно з ОСОБА_2 вони почали проживати у 2022 році, в той час, як спірний автомобіль було придбано в кінці 2021 року.

Щодо показань свідка ОСОБА_15 , то повідомлення ним про обставини перевезення особистих речей ОСОБА_2 до іншої квартири не можуть свідчити про відсутність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інших стосунків, окрім дружніх, та про сталість цих стосунків.

Крім того, суд ураховує надані ОСОБА_1 докази, що свідчать про спільний відпочинок сторін по справі та їх дочки за межами країни у серпні 2021 році, зокрема, інформацію про бронювання квитків, самих квитків, інформацію про страхування.

Надані сторонами відео, що були розміщені на інтернет-платформі «Ютуб», суд також відхиляє як допустимі. Так, спрямованість контенту залежить від мети блогу та його тематики. В ході розгляду справи сторони вказували, що ведення блогу здійснювалось з метою залучення аудиторії та подальшого отримання коштів від перегляду відео. А тому, встановити достовірність викладеної на відео інформації, зважаючи на його розважальний контент, не можливо.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Суд уважає, що відповідачем за первісним позовом не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки він не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності спірного автомобіля йому особисто, ураховуючи, що на момент його придбання сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Судом не встановлено, а ОСОБА_2 не доведено обставин, на які він посилалася, зокрема, що автомобіль був придбаний, розмитнений та відремонтований за кошти, які не були спільним сумісним майном подружжя, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя.

ОСОБА_1 надано платіжний документ, який підтверджує факт її участі у придбанні спірного автомобіля. Водночас, ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження того, що ці кошти вона отримала від нього і вони належали особисто йому.

Крім того, суд ураховує, що за відомостями з ПФУ доход ОСОБА_2 за 2012 рік становив 1738,40 грн., за 2019 рік 25038,00 грн, за 2020 рік 43615,00 грн., за 2021 рік 72500,00 грн., за 2022 рік 13000,00 грн. Тобто, його сукупний розмір доходу за десять років становив 155891,40 коп.

Посилаючись на придбання автомобіля за більш, ніж 20000 доларів США, за особисті кошти ОСОБА_2 не надано джерело походження цих коштів, зокрема, безпосередньо у період часу з травня 2021 року по жовтень 2021 року.

Всі інші надані сторонами доводи та докази не спростовують установлених судом обставин.

А тому, на думку суду, ОСОБА_2 не доведено обставин, на які він посилалася, зокрема, що автомобіль був придбаний за кошти, які не були спільним сумісним майном подружжя, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя.

Відповідно до статті 13 ЦК України сторони правочинів повинні діяти добросовісно, й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).

Відчуження одним із подружжя спільного майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє іншого з подружжя права на виплату компенсації на майно.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (див. постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)).

З метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21)).

Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Указане узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом установлено і визнається сторонами, що ОСОБА_2 продав зареєстрований на нього автомобіль «ВМW», моделі Х6, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 не заперечував, що він продав автомобіль без згоди ОСОБА_1 та не заперечував, що він не використовував кошти в інтересах сім`ї, оскільки просив визнати його особистою власністю кошти, одержані від продажу транспортного засобу.

Позиція Верховного Суду з приводу визначення вартості автомобіля у справах про компенсацію частини такої вартості є однозначною та незмінною у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

За клопотанням сторони позивача за первісним позовом судом було призначено судову товарознавчу експертизу для визначення ринкової вартості спірного автомобіля або ринкової вартості аналогічного транспортного засобу.

Згідно з висновком експерта №39 від 23 жовтня 2024 року ринкову вартість автомобіля марки автомобіля марки «ВМW», моделі Х6 М, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , на момент проведення експертизи визначити не представляється можливим у зв`язку з відсутністю об`єкта дослідження, так як даний автомобіль продано. Середня ринкова вартість аналогічного транспортного засобу марки «ВМW», моделі Х6 М, 2016 року випуску, на момент проведення експертизи складає 1 267 713,00 грн.

Зазначені висновки відповідачем за первісним позовом не спростовані.

Суд зауважує, що цивільне процесуальне судочинство здійснюється, зокрема, на основі принципів змагальності та диспозитивності, що знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом або витребування відповідних доказів у сторін, які в силу вимог процесуального закону повинні самостійно довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема шляхом подання відповідних доказів, в той час як суд тільки оцінює надані сторонами матеріали.

Отже, на підставі належно оцінених доказів, суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте ОСОБА_2 здійснив його продаж іншій особі без згоди ОСОБА_1 , як другого з подружжя, у зв`язку із чим на її користь підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного автомобілі у сумі 633856,50 грн.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , то суд зазначає, що позивач за зустрічним позовом має на меті довести, що спірний автомобіль не був об`єктом спільного майна подружжя, був придбаний за його особисті кошти в період їх окремого проживання та кошти від його продажу у розмірі 49000 грн. є його особистою власністю.

Обгрунтування вимог зустрічної позовної заяви фактично відповідають запереченням ОСОБА_2 проти позовних вимог ОСОБА_1 , яким суд уже надав оцінку вище.

Крім того, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу, як на підставу для задоволення зустрічної позовної заяви, ґрунтуються на власному розумінні позивача за зустрічним позовом норм чинного законодавства.

Законодавство України не містить жодної вказівки на реєстрацію права власності на транспортні засоби, а лише говорить про державну реєстрацію самих транспортних засобів.

Право власності на спірний автомобіль виникло у сторін у момент його купівлі, при цьому те, що ОСОБА_2 здійснив державну реєстрації автомобіля на своє ім`я пізніше, не впливає на зміст цього права власності.

Ураховуючи наведене, у задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити у повному обсязі.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з квитанцією ID: 8720-0360-2885-4806 від 28 квітня 2024 року ОСОБА_1 сплачено 8391,00 грн судового збору за звернення до суду з позовною заявою та 605,60 грн за звернення до суду із заявою про забезпечення збору. Згідно з виписками указані кошти зараховані до спеціального фонду державного бюджету України.

До суду надійшло клопотання представника позивача за первісним позовом про повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 2052,43 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 в ході розгляду справи було зменшено розмір позовних вимог, їй належить повернути 2052,43 грн. судового збору.

ОСОБА_1 також було сплачено 3000,00 грн. витрат за проведення судової авто товарознавчої експертизи, що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією від 08 жовтня 2024 року.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, з ОСОБА_2 на її користь належить стягнути 6338,57 судового збору за звернення до суду з наведеним позовом та 3000,00 витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Судовий збір за звернення до суду із заявою про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн. слід покласти на ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою суду у забезпеченні позову.

До закінчення судових дебатів представник ОСОБА_1 повідомив про подання ним заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України.

Оскільки підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, сплачений ОСОБА_2 судовий збір за звернення до суду із зустрічним позовом слід покласти на нього.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 76, 77, 79, 81, 82, 263, 265, 268 ЦПК України суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільною сумісною власністю та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, - задоволити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 633856 грн. 50 коп. як компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «ВМW», моделі Х6, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , модифікації М, 6338 грн. 57 коп. судового збору та 3000 грн. 00 коп. витрат за проведення судової автотоварознавчої експертизи, а всього 643195 (шістсот сорок три тисячі сто дев`яносто п`ять) грн. 07 (сім) коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити повністю.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 2052 грн. 43 коп. судового збору, сплаченого квитанцією ID: 8720-0360-2885-4806 від 28 квітня 2024 року.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2025 року.

Учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя І.Я. Биченко