Номер провадження: 22-ц/813/171/25
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
24.07.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
відповідачі публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», публічне акціонерне товариство «Комерційний Індустріальний Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року
за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, третя особа: Одеське обласне управління національного банку України,
Короткий зміст позовних вимог
03 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, в обґрунтування якого зазначив, що оспорювані договори відступлення права вимоги за кредитним договором укладені з порушенням вимог частини першої статті 512 ЦК України через відступлення права вимоги, яке не належало кредиторові на момент укладання договорів. Позивач зазначав, що аналіз істотних умов (змісту) договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором дає підстави встановити, що цей договір за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки за умовами договору про відступлення права вимоги за кредитним договором фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Укладаючи оспорювані договори відступлення права вимоги, відповідач ТОВ «Стандард Фінанси Групп» надавало фінансові послуги, не маючи ліцензії на здійснення зазначеної послуги, а відповідач ОСОБА_2 не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за спірним договором було передано ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а в подальшому ТОВ «Стандард Фінанс Групп», а також ОСОБА_2 право первісного кредитора, яке не існувало на момент переходу цього права, що суперечить приписам статті 514 ЦК України. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що за своєю природою оспорювані договори відступлення права вимоги є договорами факторингу (фінансування від відступлення права грошової вимоги), оскільки за їх умовами відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

Разом із тим суд першої інстанції, з урахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступається згідно додатку № 1 до договорів та становить 13545802,27 грн, виходив із того, що різниця, яка становить 12645802,27 грн за договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а також 11736802,27 грн - за договорами між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп», між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 , є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» за договором з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Стандард Фінанс Групп» за договором з ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ОСОБА_2 за договором з ТОВ «Стандард Фінанс Групп». Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , здійснивши фінансування коштів у розмірі 909000,00 грн, отримав право вимоги по борговим зобов`язанням у розмірі 13545802, 27 грн, тому різниця, яка становить 11736802,27 грн є нічим іншим як дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у цьому випадку - ОСОБА_2 .

При цьому суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_2 не може бути фактором за договором відступлення права вимоги з ТОВ «Стандард Фінанс Групп», оскільки він є фізичною особою, а не банком чи іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що законність укладення договорів відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80584 від 27.08.2007 року між: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандарт Фінанс Груп», ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» та ОСОБА_4 та Договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 15.03.2017 № 1017 між вищевказаними особами, підтверджена судовими рішеннями у справах № 509/3143/17, № 509/1682/17, № 509/2136/17. Крім того, 18.11.2010 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у справі № 2-1334/2010 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто 449783,22 грн, яке ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виконано не було, грошові кошти в сумі 449783,22 грн на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» перераховані не були. Боржник ОСОБА_1 та іпотекодавець ОСОБА_5 продовжували користуватись кредитними грошовими коштами банку без сплати обов?язковим платежів за кредитним договором № 014/79729/82/80584 від 27.08.2007 року. Так, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2018 року у справі № 2-1334/2010 заява ОСОБА_6 про заміну сторони виконавчого провадження задоволена. Замінено сторону у виконавчому провадженні у справі № 2-1334/2010, а саме: з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - фізичну особу ОСОБА_6 .

Вважає, що зазначене підтверджує той факт, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Одеський апеляційний суд постановою від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року залишив без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що виходячи із встановлених судом обставин та у відповідності до статей 203, 215, 227, 236 ЦК України спірні правочини підлягають визнанню недійсними з моменту їх вчинення, та зобов`язання первісного кредитодавця прийняти залишок заборгованості за кредитним договором, встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що за своєю природою оспорювані договори відступлення права вимоги є договорами факторингу (фінансування від відступлення права грошової вимоги), оскільки за їх умовами відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

При цьому суд першої інстанції, з урахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступається згідно додатку № 1 до договорів та становить 13545802, 27 грн, правильно виходив із того, що різниця, яка становить 12645802,27 грн за договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а також 11736802,27 грн - за договорами між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп», між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 , є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» за договором з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Стандард Фінанс Групп» за договором з ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ОСОБА_2 за договором з ТОВ «Стандард Фінанс Групп». Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , здійснивши фінансування коштів у розмірі 909 000,00 грн, отримав право вимоги по борговим зобов`язанням у розмірі 13545802,27 грн, тому різниця, яка становить 11736802,27 грн є нічим іншим як дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у цьому випадку - ОСОБА_2 .

Разом із тим суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_2 не може бути фактором за договором відступлення права вимоги з ТОВ «Стандард Фінанс Групп», оскільки він є фізичною особою, а не банком чи іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції.

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 рокукасаційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, щосуд першої інстанції, розглядаючи справу, не врахував, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. У зв`язку із чим такий договір підлягає визнанню недійсним саме через те, що він вчинений всупереч вимог закону. Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, у порушення вимог статей 89, 263-265, 367, 382 ЦПК України на зазначені норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам та не перевірив доводів й не дав їм належної оцінки. Тому касаційний суд вважав, що висновки суду апеляційної інстанції про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції є передчасними.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2021 у вказаній справі визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) ОСОБА_7 , судді: Сєвєрова Є.С., ОСОБА_8 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.10.2021 призначено справу до розгляду.

Рішенням № 96/0/15-23 від 21 лютого 2023 року Вища рада правосуддя звільнила ОСОБА_7 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року у вказаній справі визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) ОСОБА_9 , судді: Сєвєрова Є.С., ОСОБА_8 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2023 року замінено суддів ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на суддів Кострицького В.В. та Карташова О.Ю.

Рішенням Вищої ради правосуддя №2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_9 звільнено з посади судді Луганського апеляційного суду (відрядженої до Одеського апеляційного суду), у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2024 року в цій справі визначено головуючим суддю Коновалову В.А., у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_9 .

Одеський апеляційний суд ухвалою від 19.09.2024 року призначив справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи про дату, час та місце судового засідання.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандард Фінанси Групп», Одеське обласне управління національного банку України,судові повістки-повідомлення отримали в особистому кабінеті Електронного суду 20.05.2025 року, що підтверджується довідками.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_11 судову повістку-повідомлення отримала в особистому кабінеті Електронного суду 02.07.2025 року, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Від представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Собчука О.В. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Від ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування якого зазначено, що відповідач звернувся до приймального відділення КНП «Міська клінічна лікарня №10» з приводу ниркової коліки для лікування, до якої надано висновок комп`ятерної томографії від 23.07.2025 року та довідку № 4855.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.07.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи відмовлено, з огляду на таке.

Вказане клопотання, яке надійшло на електронну адресу Одеського апеляційного суду, не скріплено електронним цифровим підписом, що підтверджується штампом суду.

Письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником (частина друга статті 183 ЦПК України).

Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника) (абзац перший частини восьмої статті 43 ЦПК України).

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 522/3777/17.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 522/3777/17, повертаючи клопотання без розгляду з підстави його не підписання, вказала, у якому випадку подане в електронній формі клопотання вважається належним чином підписаним, а саме, з обов`язковим скріпленням електронним цифровим підписом.

Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Порядок використання електронного цифрового підпису врегульовано Законом України «Про електронні довірчі послуги».

Пунктами 12, 32 частини 1 статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Частинами 1, 2 статті 6, частиною 1 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З аналізу наведених норм права вбачається, що електронний документ має силу оригіналу документа лише за наявності електронного цифрового підпису автора.

Апеляційний суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (абзац другий статті 366 ЦПК України).

Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів для встановлення фактичних обставин справи, у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності ОСОБА_2 .

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що з апеляційною скаргою до суду звернувся ОСОБА_2 , в провадженні апеляційного суду, після перегляду справи Верховним судом, справа перебуває з 04.10.2021 року, скаржником неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим судом неодноразово відкладався розгляд справи, з урахуванням зазначеного клопотання не підлягає задоволенню.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_11 в судовому засіданні просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за спірним договором було передано ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а в подальшому ТОВ «Стандард Фінанс Групп», а також ОСОБА_2 право первісного кредитора, яке не існувало на момент переходу цього права, що суперечить приписам статті 514 ЦК України. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що за своєю природою оспорювані договори відступлення права вимоги є договорами факторингу (фінансування від відступлення права грошової вимоги), оскільки за їх умовами відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).

Разом із тим суд першої інстанції, з урахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступається згідно додатку № 1 до договорів та становить 13545802,27 грн, виходив із того, що різниця, яка становить 12645802,27 грн за договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а також 11736802,27 грн - за договорами між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп», між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 , є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» за договором з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Стандард Фінанс Групп» за договором з ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ОСОБА_2 за договором з ТОВ «Стандард Фінанс Групп». Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , здійснивши фінансування коштів у розмірі 909000,00 грн, отримав право вимоги по борговим зобов`язанням у розмірі 13545802, 27 грн, тому різниця, яка становить 11736802,27 грн є нічим іншим як дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у цьому випадку - ОСОБА_2 .

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що 27 серпня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/79729/82/80584, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 49 980,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних, строком повернення кредиту до 27 серпня 2017 року.

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику на споживчі цілі, тобто кредит є споживчим.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 30 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль»

та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань М. В., зареєстрований в реєстрі за № 405, відповідно до умов якого, майновий поручитель ОСОБА_5 передала в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, та земельну ділянку, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 (а. с. 1924, т. 1).

Згідно із пунктом 1.3 зазначеного договору заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами у розмірі 1 717 697,00 грн, що еквівалентно 340 138,02 доларів США, а саме: житловий будинок 315 746,00 грн, земельна ділянки 1 401 951,00 грн.

ОСОБА_1 належним чином свої кредитні зобов`язання

не виконував, у зв`язку із чим виникла заборгованість про стягнення якої

ПАТ «Райффайзен банк Аваль» зверталося у квітні 2010 року

до Овідіопольського районного суду Одеської області із відповідним позовом.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області

від 18 листопада 2010 року у справі № 2-1334/2010 позовні вимоги

ПАТ «Райффайзен банк Аваль» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 449 783,22 грн, що складалася із: заборгованості за кредитом 47 422,89 доларів США, що еквівалентно 377 220,64 грн, заборгованості за відсотками 140,32 доларів США (1 116,16 грн), заборгованості за простроченими відсотками 4 800,00 доларів США (38 181,12 грн), пені 4 182,00 доларів США (32 265,30 грн). Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» судовий збір у розмірі 1 700,00 грн та судові витрати 120,00 грн у солідарному порядку.

14 березня 2017 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 були укладені три договори про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , зокрема: договір про відступлення права вимоги між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» (новий кредитор); договір про відступлення права вимоги між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Груп»; договір відступлення права вимоги № 14-03/17/1 між ТОВ «Стандард Фінанс Груп» та фізичною особою ОСОБА_2 (а. с. 2553, т. 1).

Відповідно до умов зазначених договорів ціна відступлення права грошової вимоги становила 900 000,00 грн за договором між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк»; 909000,00 грн за договорами між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп», між ТОВ «Стандард Фінанс Групп»

та ОСОБА_2 , а розмір відступленої грошової вимоги складав 13 545 802,57 грн (пункти 3.1 зазначених договорів).

15 березня 2017 року на підставі договору про відступлення права вимоги

за договором іпотеки, ОСОБА_2 набув статусу нового іпотекодержателя

та прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на нього шляхом набуття права власності

та зареєстрував право власності на земельну ділянку та житловий будинок, що є предметом іпотеки.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Частиною першою статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами

у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше

не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання,

в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі встановленої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника.

Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року

у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом

є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет

та мета укладення суттєво відрізняються.

За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

Така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року залишено без змін.

Відповідно до положень частини 5 статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року касаційна скарга акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задоволена частково. Постанова Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року зазначив, що суд апеляційної інстанції мав дослідити доводи про те, чи набуло за цим договором право вимоги ТОВ «Стандарт Фінанс Групп», а також досліджувати обставини та робити висновки про те, чи мав він право, з урахуванням встановлених обставин, наведених вимог закону і висловлених у зазначених постановах Верховного Суду правових позицій право відступати право вимоги фізичній особі ОСОБА_2 та робити висновок щодо оспорюваного позичальником договору.

Є передчасними висновки судів попередніх інстанцій про те, що договір купівлі-продажу майнових прав, укладений 14 березня 2017 року між

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» містить ознаки договору факторингу, що призвело до ухвалення незаконних рішень.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, належним чином не дослідив кожен оспорюваний позивачем договір окремо та не надав належної правової оцінки доводам сторін у цій частині й дійшов передчасного висновку наявності правових підстав для визнання всіх оспорюваних договорів недійсними.

Звертаючись до суду позивач просив, зокрема визнати недійсними, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80584, який укладено 14 березня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк»; договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80584, який укладено 14 березня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандарт Фінанси Групп»; договір відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року № 14-03/17/1, укладений між ТОВ «Стандарт Фінанси Групп» та ОСОБА_2 , зазначивши, що вказані договори відступлення права вимоги за кредитним договором укладені з порушенням вимог частини першої статті 512 ЦК України через відступлення права вимоги, яке

не належало кредиторові на момент укладання договорів. Аналіз істотних умов (змісту) договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором дає підстави встановити, що цей договір за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки за умовами договору про відступлення права вимоги за кредитним договором фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Укладаючи оспорювані договори відступлення права вимоги, відповідач ТОВ «Стандард Фінанси Групп» надавало фінансові послуги, не маючи ліцензії на здійснення зазначеної послуги, а відповідач ОСОБА_2 не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2017 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким ПАТ «Райффайзен банк Аваль» відступило ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року, договором поруки 014/79729/82/80854/1 від 27 серпня 2007 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_5 ; іпотечним договором, укладеним між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_5 і посвідчений 30.08.2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань за реєстровим № 405.

Договір укладено між двома фінансовими установами банками.

Пунктом 3.1. договору відступлення права вимоги визначена загальна вартість права вимоги за договором 900000 грн.

Новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредиту вартість прав вимоги, вказану в пункті 3.1. договору, в день підписання цього договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора (п. 3.2.).

На підтвердження здійснення оплати за договором відступлення права вимоги від 14 березня 2014 року, до суду надано платіжне доручення № 49434 від 14.03.2017 року, про переказ коштів ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» на рахунок ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на виконання договору відступлення права вимоги від 14.03.2017 року.

До договору відступлення права вимоги доданий розрахунок заборгованості, який є Додатком № 1 до договору, згідно якого станом на дату 14.03.2017 року дату відступлення заборгованість боржника перед кредитором становить: 97019,98 дол. США за кредитом та процентами ( 47422,89 дол. США за кредитом, 49597,09 дол. США за процентами), та за пенею 10936492,16 грн.

Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк»набуло право грошової вимоги за зобов`язанням ОСОБА_1 , які виникли за кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року.

Посилання позивача на те, що різниця між розміром заборгованості, право вимоги за якою відступається та вартістю права вимоги за договорами уступки права вимоги є дисконтом, тобто платою, яку отримує фактор за договором факторингу є помилковим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № cправа № 910/8115/19 (910/13492/21) зазначила, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 57)).

Сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу.

Колегія суддів вважає, що різниця між загальною вартістю прав вимоги за договором та розміром заборгованості (ціною продажу) у договорах відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року не є платою.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , за яким ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» відступило ТОВ «Стандард Фінанс Групп» належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року, договором поруки 014/79729/82/80854/1 від 27 серпня 2007 року, що укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_5 ; іпотечним договором, укладеним між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_5 і посвідчений 30.08.2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань за реєстровим № 405.

Пунктом 3.1. договору відступлення права вимоги визначена загальна вартість права вимоги за договором 909000 грн.

Новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредиту вартість прав вимоги, вказану в пункті 3.1. договору, в день підписання цього договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора (п. 3.2.).

На підтвердження здійснення оплати за договором відступлення права вимоги від 14 березня 2014 року, до суду надало меморіальний ордер № 49979 від 14.03.2017 року, про переказ коштів ТОВ «Стандард Фінанс Групп» на рахунок ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» на виконання договору відступлення права вимоги від 14.03.2017 року ( ОСОБА_1 ).

Згідно інформації внесеної до Державного реєстру фінансових установ, ТОВ «Стандард Фінанс Групп» має статус фінансової установи, дата реєстрації 07.03.2014 року; має генеральну ліцензію 20.11.2015 року, строк дії якої закінчився 07.05.2019 року.

Укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц.

Отже відсутні підстави для визнання недійсними договору про відступлення прав вимоги від 14 березня 2017 року укладеного між ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», договору про відступлення прав вимоги від 14 березня 2017 року укладеного ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та фінансовою установою ТОВ «Стандард Фінанс Групп», які є фінансовими установами.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що посилання скаржника на те, що 14 березня 2017 року між ПАТ «Райффайзен банк Аваль», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандард Фінанс Групп» були укладені договори про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 , за своєю правовою природою є договорами факторингу є безпідставними, оскільки вказані договори відступлення прав вимоги від 14 березня 2017 року не є договорами факторингу, так як не містять ознак факторингу.

Посилання позивача на те, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, що міститься у додатках № 1 до оспорюваних договорів відступлення права вимоги, здійснено всупереч чинному законодавству на дату відступлення права вимоги за кредитним договором банк не мав права нараховувати відсотки та пеню після ухвалення судового рішення колегія суддів не приймає, так як не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки стягнення заборгованості, її розмір, виконання боржником своїх зобов`язань не є предметом розгляду цієї справи.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року

№ 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадах, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі,

не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала згідно постанови від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 вважала за необхідне відступити від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним забезпечувальним договором є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги

за кредитним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2017 року між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Отже, з укладенням зазначеного вище договору про відступлення права вимоги відбулась заміна суб`єктивного складу у частині кредитора на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно із зазначених норм права.

За таких обставини, колегія суддів вважає, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги укладеного 14 березня 2017 року між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 підлягають задоволенню, проте помилився з підставами.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп» про визнання відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» недійсним; про визнання договору відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп» недійсним та зобов`язання вчинити певні дії слід скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір, оскільки вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню частково, то з товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 320 грн з кожного.

За подання касаційної скарги акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» сплачено судовий збір у розмірі 1280 грн.

У зв`язку із тим, що касаційна скарга задоволена, позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги укладеного між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» задовленню не підлягають, то з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1280 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп» про визнання відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» недійсним; про визнання договору відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп» недійсним та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення судового збору скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп» про визнання договору відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» недійсним; про визнання договору відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп» недійсним; зобов`язання публічне акціонерного товариство «Райффайзен Банк Аваль» прийняти у ОСОБА_1 суму заборгованості, відмовити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1280 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 серпня 32025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

О.Ю. Карташов