Виноградівський районний суд Закарпатської області
_______________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3691/24
Номер провадження 2/299/1046/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.08.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання Д.В.Дорда, за участю позивачки та її представника адвоката Є.А.Турецької, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів в режимі відеконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, стягнутих рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16 квітня 2021 року по справі №299/2521/20 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 , на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 800 (дві тисячі вісімсот) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 12 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття та відповідно просить суд збільшити такі у твердій грошовій сумі в розмірі по 20 000 (двадцять тисяч) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обгрунтування позовних вимог позивачка вказує, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2021р. з відповідача ОСОБА_2 було присуджено стягнення аліментів на користь її ОСОБА_1 на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 800 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 12.08.2020р. і до досягнення дитиною повноліття. Позивач самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати сина, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на неї законом та необхідні для належного утримання дитини. Позивачка вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, так як вона сама не має можливості в повному обсязі забезпечити сина всім необхідним, оскільки стягнуті рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2021р. аліменти в розмірі по 2 800 гривень щомісячно на утримання сина на даний час є замалими з огляду на покращення матеріального становища платника аліментів - відповідача ОСОБА_2 .

Позивачу відомо, що за останні кілька років матеріальне становище відповідача покращилось - його доходи від здійснення підприємницької діяльності збільшились. З часу ухвалення рішення суду про стягнення з відповідача аліментів у розмірі по 1200 гривень щомісячно витрати на утримання неповнолітнього сина значно зросли. Оскільки дитина росте і потребує свого розвитку, то очевидним є те, що визначений судом розмір аліментів на її утримання є недостатнім для забезпечення усім необхідним. Дитина займається спортом - відвідує секцію баскетболу в дитячій спортивній школі, також має намір відвідувати приватні заняття з боротьби джіу-джитсу, що також тягне за собою матеріальні витрати.

Враховуючи всі ці обставини позивачка вважає, що відповідач повинен та в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі на утримання неповнолітнього сина, оскільки відповідач є молодий за віком, працездатний, займається підприємницькою діяльністю, є власником салону меблів та іншої комерційної нерухомості в м.Виноградів, яку здає в оренду, має у власності квартиру, новозбудований житловий будинок, земельні ділянки, два автомобілі, інших осіб на утриманні не має, а тому позивач просить збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина з 2 800 гривень до 20 000 гривень щомісячно, чого буде достатнім і необхідним для забезпечення неповнолітнього сина всім необхідним, при тому, що батько дитини, враховуючи його дохід, має можливість сплачувати аліменти в такому розмірі.

В судовому засіданні позивачка та представник позивачки підтримали позов з мотивів, викладених у позовній заяві, та просила такий повністю задовольнити.

Відповідач в засідання не з`явився, подав 05.08.2025р. до суду заяву в якій зазначив, що позов визнає частково, а справу просив розглянути без його участі, а відтак, враховуючи, що відповідач, який ще 09.09.2024р. /а.с.46-47/ подав до суду свій Відзив проти позову, в якому заявлений позов визнав безпідставним, завищеним, який не відповідалє його матеріальному стану та просив стягувати з нього аліментив в розмірі 3 028,75 грн., повідомлений про місце і час розгляду справи у суді, а тому є обгрунтовані підстави для вирішення справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів, поданих сторонами по справі.

Так, за змістом ч.2 ст.43 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

У справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду спраи.

Перевіряючи поважність причин неявки в судове засідання сторін, суд встановив, що сторонам надсилались судові повістки про виклик в судове засідання на адреси, засоби зв`язку, які зазначено в позовній заяві, однак сторони жодного разу не з`явились і не повідомляли суд про поважність причин неявки в судові засідання. Така поведінка сторін суперечить приписам статей 43, 44 ЦПК України, а тим більше що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей судового процесу, та зважуючи на те що сторони нових доказів ніж ті що подано до суду не зможуть подати і такі слід вважати достатніми для вирішення заявлених позовних вимог, то зазначене на думку суду щодо розгляду справи за відсутності сторін не вплине на своєчасний розгляд справи та не призведе до порушення процесуальних прав сторін у спірних правовідносинах.

Оскільки явка сторін не була визнана судом обов`язковою, а обставини справи з урахуванням позовних вимог та поданих сторонами доказів судом можливо встановити у повному обсязі, то на підставі приписів ЦПК неявка відповідача, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Отже, заслухавши довди позивачки та її представника та дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що сторони спору перебували у шлюбних відносинах, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2021р. з відповідача ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на користь позивачки ОСОБА_1 на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 2 800 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 12.08.2020р. і до досягнення дитиною повноліття.

З позову вбачається, що позивач самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити та виховувати сина, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на неї законом та необхідні для належного утримання дитини, проте сама не має можливості в повному обсязі забезпечити сина всім необхідним, оскільки стягнуті рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2021р. аліменти в розмірі по 2 800 гривень щомісячно на утримання сина на даний час є замалими з огляду на покращення матеріального становища платника аліментів - відповідача ОСОБА_2 .

З часу ухвалення рішення суду про стягнення з відповідача аліментів у розмірі по 2800 гривень щомісячно витрати на утримання неповнолітнього сина значно зросли, оскільки дитина росте і потребує додаткових витрат, то очевидним є те, що визначений судом розмір аліментів на її утримання є недостатнім для забезпечення усім необхідним. Дитина займається спортом - відвідує секцію баскетболу в дитячій спортивній школі, що також тягне за собою матеріальні витрати, а матеріальне становище відповідача покращилось - його доходи від здійснення підприємницької діяльності збільшились.

Враховуючи всі ці обставини позивачка вважає, що відповідач повинен та в змозі сплачувати аліменти в більшому розмірі на утримання неповнолітнього сина, оскільки відповідач є молодий за віком, працездатний, займається підприємницькою діяльністю, є власником салону меблів та іншої комерційної нерухомості в м.Виноградів, яку здає в оренду, має у власності квартиру, новозбудований житловий будинок, земельні ділянки, два автомобілі, інших осіб на утриманні не має, а тому позивач просить збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітнього сина з 2 800 гривень до 20 000 гривень щомісячно, чого буде достатнім і необхідним для забезпечення неповнолітнього сина всім необхідним, при тому, що батько дитини, враховуючи його дохід, має можливість сплачувати аліменти в такому розмірі.

Нотаріально посвідченого договору між батьками щодо порядку виховання дітей та визначення суми матеріальної щомісячної допомоги на користь матері - укладено не було. На даний час відповідач щомісячно сплачує суму 2800 гривень на сина, що є очевидно недостатньо для повноцінного утримання дитини.

Між тим, матеріалами справи встановлено, що відповідач має постійний дохід, зокрема, є фізичною особою підприємцем, відповідно до наданого Головним управлінням ДПС у Закарпатській області листа за №7920 від 14.08.2024р. /а.с.30-39/ ФОП ОСОБА_2 за період 1 го кварталу 2022р. по 4 квартал 2023р., відповідно до Податкової декларації алатника єдиного податку, поданих за період 2022-2023р.р. отримав наступний обсяг дохід: за 2022р. 856 411,00 грн., за 2023р.- 2 664 052,11 грн.

Самостійно забезпечувати дитину в повному обсязі позивачка не має можливості, оскільки стягнуті рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2021р. аліменти в розмірі по 2 800 грн. на утримання сина на даний час є замалими з огляду на покращення матеріального становища платника аліментів - відповідача ОСОБА_2

Відповідач працездатного віку, оскільки, як встановлено у суді, працює та активно займається бізнесом, інших утриманців, окрім неповнолітнього сина, відповідач не має, а тому суд приходить до переконання, що такий може, а тому і зобов`язаний утримувати свою дитину, а відтак позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання їх спільного сина підлягають до частково задоволення.

Так, відповідно до частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша ст.80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір між сторонами про стягнення аліментів на дитину у розмірі по 20 000 грн. суд виходить з насступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 4) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Ураховуючи зміст статей 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачка посилалася на те, що стягнутий судом з відповідача у 2020 році розмір аліментів у твердій грошовій сумі 1200,00 грн є недостатнім для утримання їх спільної дитини, тоді як відповідач є ФОП і згідно з його Податкової декларації платника єдиного податку, поданих за період 2022-2023р.р. отримав наступний обсяг дохід: за 2022р. 856 411,00 грн., за 2023р.- 2 664 052,11 грн., а тому він має можливість сплачувати аліменти на утримання сина у більшому розмірі.

Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" збільшено прожитковий мінімум на дітей від 6 до 18 років та встановлено його у розмірі 3196 грн.

Отже, враховуючи положення частини другої статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 6 до 18 років становить 1 598 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що стягнуті з відповідача аліменти за рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.04.2021р. в розмірі по 2 800 гривень на даний час явно є недостатніми.

Суд також зазначає, що статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А в даному випадку збільшення розміру аліментів не буде суперечити інтересам дитини.

Із урахуванням доказів, наданих у судовому засіданні суд вважає, що розмір аліментів, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки по 20000 грн. на дитину є завищеним і такий розмір слід визначити у сумі 5000 грн. на дитину, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212-215, 268 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_2 , на утримання дитини - сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 5 000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Виноградівський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийНадопта А. А.