Єдиний унікальний номер: 378/647/25
Провадження № 2/378/285/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року Ставищенський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Марущак Н. М.

за участю секретаря Замші В. С.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача Домітращук І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Ставище Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись з урахуванням заяви про виправлення недоліків (а. с. 45 46) на наступне.

Комунальним закладом «Територіальний центр обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області (надалі Комунальний заклад) її (позивачку) 22.11.2024 наказом № 41 від 21.11.2024 було призначено на посаду провідного фахівця із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб, 25.02.2025 наказом №15 від 25.02.2025 року переведено на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб, 28.02.2025 року наказом № 16 від 25.02.2025 року звільнено з посади у зв`язку із встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його призначено, або виконуваній роботі протягом строку випробування, згідно п. 11 ст. 40 КЗпП України.

Наказ про звільнення вважає протиправним з огляду на невідповідність викладених у ньому підстав звільнення та порушення процедури звільнення.

Відповідачем не було жодного разу повідомлено їй (позивачці) про будь-які невідповідності займаній нею посаді, зокрема, порушення посадової інструкції, не було ознайомлено з жодним службовим розслідуванням щодо неї, будь-якою скаргою чи доповідною запискою.

Позивачку було прийнято на випробувальний термін строком на три місяці, а саме з 22.11.2025 року по 22.02.2025 року, в той час як оскаржуваний наказ про звільнення видано 28.02.2025 року, тобто через шість днів після закінчення випробувального терміну.

Строк випробувального терміну закінчився 22.05.2025 року, а відтак вона пройшла випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах (стаття 28 КЗпП України). При цьому, вона не отримувала письмове попередження про майбутнє звільнення у зв`язку із невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі.

Вона (позивач) внаслідок протиправний дій Відповідача зазнала стресу, душевних переживань, що стало підставою для звернення до лікарів, як наслідок встановлення діагнозу та лікування. Вона залишилася одна разом із малолітньою донькою, без чоловіка, що загинув внаслідок Захисту Батьківщини, незаконне звільнення призвело до ще більших моральних страждань, які призвели до погіршення самопочуття. Вважає, що моральна шкода має бути стягнута з відповідача в сумі 30 000 грн.

Позивачка просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ директора Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» № 16 від 28.02.2025 року про її (позивачки) звільнення з посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб,

- поновити її на посаді фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб вказаного комунального закладу,

- стягнути з Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» на її (позивачки) користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 30000 гривень.

Ухвалою Ставищенського районного суду від 29.05.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, надано час для виправлення недоліків (а. с. 39 - 41).

05.06.2025 року позивачкою подано заяву про усунення недоліків (а. с. 45 46).

Ухвалою Ставищенського районного суду від 06.06.2025 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку загального провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а. с. 78 - 79).

Ухвалою суду від 03 липня 2025 року закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до розгляду (а. с. 139).

Ухвалою суду від 08 серпня 2025 року, постановленою в судовому засіданні без оголошення перерви, за клопотанням відповідача Комунального закладу відкладено розгляд справи у зв`язку з першою неявкою представника відповідача (а. с. 180 -183).

Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Рябчук В. М. про відкладення розгляду справи (а. с. 198).

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, на які позивачка посилається у позові, відповіді на відзив (а. с. 120 - 127) та додаткових поясненнях (а. с. 161 164), додатково позивачка ОСОБА_1 суду пояснила, що копії оскаржуваного наказу про її звільнення № 16 від 25.02.2025 їй не було вручено, копія даного наказу була направлена відповідачем її представнику на адвокатський запит вже після подачі нею позовної заяви. В період її роботи в Комунальному закладі жодної скарги на її роботу не надходило. З часу звільнення її відповідачем вона ніде не працевлаштована. 22 листопада 2024 року її було ознайомлено із посадовою інструкцією провідного фахівця із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб, після переведення її 25.02.2025 на посаду фахівця із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб з посадовою інструкцією фахівця її не було ознайомлено (а.с. а. с. 96 -101 ).

Представник відповідача КЗ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області» (надалі Комунальний заклад) в судове засідання вдруге не прибув, про час та місце розгляду справи Комунальний заклад повідомлений належним чином (а. с. 188). У задоволенні клопотання представника Комунального закладу Рябчук В. М. про відкладення розгляду справи 20.08.2025 (у зв`язку з її (представника) перебуванням на лікуванні) ухвалою суду від 20.08.2025 відмовлено з урахуванням того, що предметом розгляду даної справи є поновлення на роботі, суд не визнавав участь представника відповідача по справі обов`язковою, відповідачем є юридична особа, якою подано відзив на позов і заперечення на відповідь на відзив, та відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а провадження по даній справі відкрито ще 06.06.2025, та із врахуванням, що 08.08.2025 розгляд справи у зв`язку з першою неявкою представника відповідача за клопотанням Комунального закладу вже відкладався (а. с. 198).

До суду відповідачем Комунальним закладом подано відзив на позов (а. с. 90 - 94), та заперечення на відповідь на відзив (а. с. 157 - 159). з посиланням на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст .233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник мас право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Враховуючи, що наказ № 16 «Про припинення трудових відносин» з позивачкою видано 25.02.2025, а саме звільнення відбулось 28.02.2025, трудову книжку отримано нею 28.02.2025, - місячний строк звернення до суду закінчився 31.03.2025 року. Копію наказу № 16 від 25.02.2025, із змістом якого позивачка була ознайомлена, вона отримала 25.02.2025. Позивачка не заявляла клопотання про поновлення такого строку. Жодних запитів, заяв чи скарг щодо вирішення трудового спору безпосередньо від позивачки чи її представників до закладу не надходило. Статтею.2 Закону України «Про організацію трудових відносин в період воєнного стану» передбачено, що при укладенні трудового договору в період дії воєнного стану умова про випробування працівника під час прийняття на роботу може встановлюватися для будь-якої категорії працівників. Позивачку було прийнято на роботу з випробувальним терміном загальним строком з 22.11.2024 по 21.01.2025 року, тобто, в період дії воєнного стану. Наказом від 21.01.2025 № 04 строк випробовування позивачці продовжено ще на місяць. Позивачка з наказами ознайомлена, накази не оскаржувала. З урахуванням положень ч. 3 ст.27 КЗпП України до строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини, Період тимчасової непрацездатності позивачки з 28 січня по 03 лютого 2025 року включно було враховано у наказі від 17.02.2025 № 10, яким строк випробувального терміну позивачці було продовжено. Тому звільнення відбулось в межах випробувального терміну. Наказ про припинення трудових відносин було видано за три дні до закінчення випробувального терміну із зазначенням, що повідомлення про вивільнення у разі відсутності працівника на роботі буде надіслано на доступні месенджери та електронну скриньку працівника. На оригіналі оскаржуваного наказу № 16 міститься напис, зроблений позивачкою власноручно: «Від підпису відмовилась» та її особистий підпис. Підписами працівників на зворотній стороні оригіналу наказу засвідчується також факт вручення їй особисто повідомлення про наступне вивільнення, датований 25.02.2025. Враховуючи, що позивачка ознайомлена з наказами від 21.11.2024 № 41 та від 21.01.2025 № 04, вона фактично погодилась із встановленням випробувального терміну, тому не може стверджувати про незаконність його застосування відносно неї як одинокої матері.

Вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення, за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України мас відбуватися за наступних умов: 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування. У постанові Верховного Суд) від 22 липня 2020 року у справі № 826/2446/17 вказано, що у разі, якщо суб`єкт призначення в період випробування працівника прийде до негативного висновку щодо відповідності працівника роботі, яка йому доручається, він має право його звільнити з причини незадовільного результату випробування. При цьому суб`єкт призначення самостійно визначає, чи відповідає працівник посаді, на яку його призначено, і. визначаючи у цьому контексті критерії якості виконання роботи за посадою, наділений певною свободою розсуду. У випадку з позивачкою підставою для визначення невідповідності займаній посаді є Висновок за результатами службової перевірки виконання вимог посадової інструкції та доручень директора Комунального закладу провідним фахівцем (фахівцем) із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб ОСОБА_1 від 25.02.2025 з додатками, складений на виконання вимог трудового законодавства та з урахуванням доручення Ставищенського селищного голови.

В період випробування 25.02.2025 року позивачку було переведено на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб у зв`язку із змінами в штатному розписі закладу.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі та необгрунтованою. Оскільки звільнення позивачки є законним та обгрунтованим. Моральна шкода також стягненню не підлягає, оскільки дії, пов`язані із звільненням позивачки є правомірними (а. с. 90 - 94. 157 - 159).

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, її представника ОСОБА_2 , з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази, приходить до наступного.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачку ОСОБА_1 Комунальним закладом «Територіальний центр обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області (надалі Комунальним закладом) з 22.11.2024 наказом № 41 від 21.11.2024 було призначено на посаду провідного фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (надалі провідного фахівця) вказаного комунального закладу з випробувальним терміном два місяці, що підтверджується копією вказаного наказу (а. с. 95).

22 листопада 2024 року ОСОБА_1 була ознайомлена із посадовою інструкцією провідного фахівця із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб (а.с. а. с. 96 -101).

Наказом Комунального закладу від 21.01.2025 № 04 строк випробовування провідному фахівцю із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб вказаного комунального закладу ОСОБА_1 продовжено з 22.01.2025 до 21.02.2025 з посиланням на ч. 2 ст. 2 Закону Україеи «Про організацію трудових відносин в період воєнного стану» та ст. 27 КЗпП України, в межах визначеного законодавством трьохмісячного терміну випробування (а. с. 102).

З вказаними наказами від 21.11.2024 та від 21.01.2025 позивачка ознайомлена, що підтверджується відповідними записами та її підписом в даних наказах.

Наказом Комунального закладу від 17.02.2025 № 10 строк випробувального терміну для провідного фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб вказаного комунального закладу ОСОБА_1 було продовжено з 22 лютого 2025 року по 28 лютого .2025 року з посиланням на врахування листків непрацездатності останньої № 28866833-1. № 28930618-1 з 28.01.2025 по 03.02.2025 (а. с. 103, 148). З вказаним наказом ОСОБА_1 не ознайомлена.

Наказом Комунального закладу від 21.02.2025 № 13 внесено зміни до штатного розпису закладу, зокрема, пунктом 1 (з 25 лютого 2025 року введено посади «Фахівець із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (11 тарифний ряд)» - 2 штатних одиниці, замість посад: «провідний фахівець із супроводу гранів війни та демобілізованих осіб (14 тарифний розряд)» та «фахівець І Категорії із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (13 тарифний розряд).(а. с. 104, 149).

Наказом Комунального закладу від 25.02.2025 № 15 провідного фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (14 тарифний розряд) ОСОБА_1 переведено з 25.02.2025 на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (11 тарифний розряд) (а. с. 105, 150). З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена.

Наказом директора комунального закладу від 25.02.2025 № 16 «Про припинення трудових відносин» ОСОБА_1 звільнено з 28 лютого 2025 року з посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб в зв`язку з встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконаній роботі протягом строку випробування відповідно до ст. 26-28 КЗпП України, п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В якості підстави такого звільнення в наказі зазначено - доповідні записки керівників та працівників підприємств, установ, організацій та службові записки фахівця (а. с. 115, 154).

В трудовій книжці позивачки за № 21 здійснено запис про таке звільнення позивачки на підставі вказаного наказу згідно п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 13 22).

Як пояснила позивачка під час розгляду справи, з часу вказаного звільнення вона ніде не працевлаштована, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 13 -22).

Позивачка стверджує, що будь якого попередження про, те що її планують звільнити всупереч вимогам ч. 2 ст. 28 КЗпП України вона не отримувала.

Відповідачем на спростування вказаного твердження надано суду копію та оригінал повідомлення від 25.02.2025 р. за № 45 на ім`я позивачки (а. с. 114, 155) із зазначенням, що оскільки рівень її професійної підготовки не відповідає виконанню посадових обов`язків, її буде звільнено 28.02.2025 року за п. 11 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України «встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування».(а. с. 114, 155).

Доказом вручення вказаного повідомлення позивачці є запис на зворотній стороні оригіналу наказу Комунального закладу № 16 від 25.02.2025, в якому зазначено, що «Повідомлення про наступне вивільнення вручено особисто ОСОБА_1 25.02.2025 р. о 16:30 годині при свідках ОСОБА_3 та ОСОБА_4 », які засвідчили це своїми підписами (а. с. 115, 154 зв.).

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Комунальний заклад, заперечуючи проти задоволення позову, посилається у відзиві (а. с. 90 94) на те, що позивачка звернулась до суду з вказаним позовом з пропуском встановленого ч. 2 ст. ст.233 КЗпП України місячного строку, оскільки наказ № 16 «Про припинення трудових відносин» з позивачкою видано 25.02.2025, саме звільнення відбулось 28.02.2025, трудову книжку отримано нею 28.02.2025, місячний строк звернення закінчився 31.03.2025 року. У запереченнях на відповідь на відзив (а. с. 157 -159) Комунальний заклад зазначає, що ОСОБА_1 копію наказу від 25.02.2025 № 16, із змістом якого вона була ознайомлена, отримала 25.02.2025.

Разом з тим, відповідачем суду не надано докази вручення позивачці копії вказаного наказу. Позивачка в судовому засіданні заперечила факт вручення їй копії зазначеного наказу, пояснила, що він був направлений відповідачем її представнику на адвокатський запит вже після подачі нею позовної заяви.

В даному наказі наявний лише запис про відмову від підпису, проставлено підпис без зазначення прізвища особи, яка написала цей запис, і як зазначено вище, на зворотній стороні оригіналу наказу наявний вищевказаний запис про вручення ОСОБА_1 повідомлення про наступне вивільнення при свідках. Запису про вручення позивачці копії оскаржуваного наказу № 16 від 28.02.2025, наказ не містить (а. с. 115, 154).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

З вказаним позовом позивачка до суду звернулась 23.05.2025 (а. с. 1).

Судом встановлено, що копію оскаржуваного наказу №16 від 25.02.2025 про звільнення позивачкою було отримано на адвокатський запит її представника 19.05.2025, який був надісланий на адвокатський запит Комунальним закладом листом відповіддю № 119 від 19.05.2025, що підтверджується копією вказаного листа (а. с. 50 51).

Тому доводи відповідача Комунального закладу про пропуск позивачкою встановленого частиною 2 ст. 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду матеріалами справи не підтверджені.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Положеннями статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із частиною першою статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Частиною 2 ст..2 Закону України «Про організацію трудових відносин в період воєнного стану» передбачено, що при укладенні трудового договору в період дії воєнного стану умова про випробування працівника під час прийняття на роботу може встановлюватися для будь-якої категорії працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 КЗпП України у період випробування на працівників поширюється законодавство про працю (частина друга статті 26 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації - шести місяців.

До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини (частина третя статті 27 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 28 КЗпП України у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято.

Як вбачається із тексту наказу № 41 від 21.11.2024 про прийняття позивачки на посаду провідного фахівця з 22.11.2024 року, з випробувальним терміном спочатку на 2 місяці (а. с. 95), а згодом відповідно до наказу №04 від 21.01.2025, яким продовжено такий термін ще на 1 місяць (а. с. 102), ОСОБА_1 дала свою згоду на вказаний випробувальний термін, про що свідчить її власний підпис під вказаними наказами.

Термін "невідповідність" означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП України, а не за результатами випробування.

Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі № 522/3864/18, провадження № 61-18425св19, від 12 червня 2023 року у справі № 202/1444/21, провадження № 61-3839св23, від 30 січня 2023 року у справі № 522/3291/20, провадження № 61-10888св22, від 28 червня 2023 року у справі № 202/1441/21, провадження № 61-3837св23.

Пунктом 11 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено звільнення працівника через встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Звільнення на підставі пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов: 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 826/12446/17 вказано, що у період випробувального терміну суб`єкт призначення з`ясовує професійні та ділові якості працівника, його здатність виконувати якісно і сумлінно свої обов`язки. У разі, якщо суб`єкт призначення в період випробування працівника прийде до негативного висновку щодо відповідності працівника роботі, яка йому доручається, він має право його звільнити з причини незадовільного результату випробування. Суб`єкт призначення самостійно визначає, чи відповідає працівник посаді, на яку його призначено, і, визначаючи у цьому контексті критерії якості виконання роботи за посадою, наділений певною свободою розсуду.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Перевіряючи доводи позивачки в частині визнання незаконними дій відповідача при її звільненні, суд враховує наступні обставини справи.

Обгрунтовуючи позов, позивачка зазначає, що її було прийнято на на посаду провідного фахівця з випробуванням строком на три місяці, а саме з 22.11.2024 року по 21.02.2025 року, в той час як оскаржуваним наказом від 25.02.2025 її звільнено 28.02.2025 року, тобто через шість днів після закінчення випробувального терміну, та без виконання вимог ст. 28 КЗпПУ письмового попередження її про це за три дні.

Відповідач, заперечуючи проти доводів позивачки, зазначає, що наказом Комунального закладу від 17.02.2025 № 10 із врахуванням листків непрацездатності № 28866833-1. № 28930618-1 з 28.01.2025 по 03.02.2025 строк випробувального терміну для провідного фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб ОСОБА_1 було продовжено з 22.02.2025 по 28.02.2025 (а. с. 103, 148). Проте, як зазначено вище, з зазначеним наказом від 17.02.2025 її ознайомлено не було.

Тому, враховуючи, що із вказаним наказом від 17.02.2025 № 10 про продовження випробувального терміну з 22.02.2025 по 28.02.2025 відповідачка не була ознайомлена, такий термін фактично для неї, як провідного фахівця закінчився 21 лютого 2025 року.

Положенням статті 28 КЗпП України визначено, що коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах.

Тому, враховуючи, що із вказаним наказом від 17.02.2025 № 10 про продовження випробувального терміну з 22.02.2025 по 28.02.2025 відповідачка не була ознайомлена, такий термін фактично для неї, як провідного фахівця закінчився 21 лютого 2025 року і оскільки остання продовжувала працювати після цього, її слід вважати такою, що витримала випробування, що є окремою підставою для задоволення вимог про визнання незаконним та скасування наказу і поновлення на роботі.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 січня 2020 року у справі №823/3540/14, роботодавцеві надано право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Даючи оцінку діям роботодавця в частині висновку щодо невідповідності займаній посаді ОСОБА_1 , на яку її прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування, тобто правовим підставам визначених п. 11 ст. 40 КЗпП України суд враховує, що таку невідповідність роботодавець визначив на підставі доповідних записок керівників та працівників підприємств, установ, організацій, про що зазначив в оскаржуваному наказі про звільнення. Однак, суд не може із вказаним погодитися, оскільки відповідно до наявної в матеріалах справи посадової інструкції провідного фахівця із супроводу ветерані війни та демобілізованих осіб ОСОБА_1 за своєю посадою підпорядковується безпосередньо директору Комунального закладу, що визначено пунктом 2 розділу VІІ Інструкції, де зазначено, що у своїй роботі Провідний фахівець безпосередньо підпорядкований керівнику комунального закладу. (а. с. 101).

Розділом ІІ вищевказаної посадової інструкції визначено основні завдання та обов`язки провідного фахівця із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб. (а.с. а. с. 96 -101 ).

Разом із тим, відповідач у справі не надав суду належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_1 як провідним фахівцем передбачених посадовою Інструкцією завдань та обов`язків.

Відповідач у відзиві, заперечуючи проти доводів позивачки, зазначає, що у випадку з позивачкою підставою для визначення невідповідності її займаній посаді фахівця є висновок за результатами службової перевірки виконання вимог посадової інструкції та доручень директора Комунального закладу провідним фахівцем (фахівцем) із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб ОСОБА_1 від 25 лютого 2025 року з додатками, складений на виконання вимог трудового законодавства та з урахуванням доручення Ставищенського селищного голови.

Комунальним закладом до відзиву додане зазначене доручення селищного голови Джужика Л. від 21 лютого 2025 року, адресоване керівнику відділу соціального захисту населення Ставищенської селищної ради та керівнику Комунального закладу розглянути питання доцільності перебування на посаді провідного фахівця ОСОБА_5 поза межами випробувального терміну у зв`язку з численними усними та письмовими зверненнями до селищного голови про перевищення повноважень при виконанні функціональних обов`язків (а. с. 106).

Згідно висновку за результатами службової перевірки виконання вимог посадової інструкції та доручень директора Комунального закладу за підписом директора закладу Погребешного С. від 25.02.2025 ОСОБА_1 визнано такою, що не пройшла випробувальний термін на посаді провідного (фахівця (фахівця)із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб та підлягає звільненню за п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (107-109, 151 - 153).

Проте, як зазначено вище, в оскаржуваному наказі про звільнення від 25.02.2025 року в якості посилання як на підставу звільнення не зазначено зазначений висновок директора Комунального закладу.

Матеріали справи не містять і відповідних доповідних записок керівників та працівників підприємств, установ, організацій, які зазначені в якості підстави при виданні оскаржуваного наказу № 16 від 25.02.2025, які б були зареєстровані та доведенні до відома позивачки у відповідності з вимогами діловодства.

Варто також зазначити, що відповідачем не додано також докази на підтвердження надходжень вказаних у вищевказаному дорученні (а. с. 106) усних та письмових звернень до селищного голови про перевищення повноважень при виконанні функціональних обов`язків провідним фахівцем

ОСОБА_6 наданому відповідачем висновку не зазначено, доповідні записки яких саме керівників та працівників яких саме підприємств, установ, організацій послугували підставою для прийняття директором Комунального закладу Висновку про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді.

Комунальним закладом разом з відзивом, крім вищевказаного Висновку, суду надано пояснювальну записку від 24.01.2025 та дві службові записки від 30.12.2024 та від 24.01.2025 від імені ОСОБА_1 на ім`я директора закладу (а. с. 110, 111, 112).

Відповідно до пояснювальної записки ОСОБА_1 від 24.01.2025 остання повідомила директора Комунального закладу про проходження фахівцями із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб з 11.12.2024 по 20.12.2024 навчання щодо підвищення кваліфікації, під час якого їм було рекомендовано для ефективності, швидкої комунікації та надання інформації для ветеранів та членів їх сімей створити групи в «Телеграм каналі», «Вайбер», у зв`язку з чим було прийнято рішення про створення групи «Помічник ветерана» для інформування ветеранів війни, та групи у мережі «Вайбер» для комунікації зі старостами з проханням надати інформацію щодо інвалідів війни, із зазначенням, що для виїзду по округам кабінет фахівців із супроводу не забезпечений транспортом та пальним. Із змісту вказаної пояснювальної записки вбачається, що вона була надана на лист директора Комунального закладу від 24.01.2025 (а. с. 111). Проте, вказаний лист до відзиву відповідачем не додано.

Додані до відзиву вищевказані службові записки ОСОБА_1 від 30.12.2024 та від 24.01.2025, адресовані директору Комунального закладу, не можуть бути розцінені як такі, що підтверджують невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, оскільки носять інформаційний характер повідомлень останньої як провідного фахівця закладу (зокрема, з проханням компенсувати вартість пального та виділити службовий автомобіль для здійснення виїздів в службових цілях) (а. с. 110) та про те, що фахівці із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб інформування ветеранів та членів сімей щодо «Ветеранської політики», змін в законодавстві залишають на розсуд місцевого керівництва Ставищенської ОТГ (а. с. 112).

Отже, як зазначено вище, суду не надано належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_1 як провідним фахівцем передбачених її посадовою Інструкцією завдань та обов`язків, тоді як відповідно до вищевказаного висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 січня 2020 року у справі №823/3540/14, висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Також при вирішенні питання правомірності звільнення позивачки ОСОБА_1 суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у день видачі оскаржуваного наказу № 16 про її звільнення (25.02.2025) роботодавець іншим наказом № 15 провідного фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (з 14 тарифним розрядом) ОСОБА_1 переведено з 25.02.2025 на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (з 11 тарифним розрядом) (а. с. 105, 150). При цьому у вказаному наказі про переведення позивачки на зазначену посаду фахівця з нижчим тарифним розрядом не застережена (не обумовлена) умова про випробування.

Тобто, фактично позивачку було звільнено у зв`язку з невідповідністю займаній посаді не з посади провідного фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (з 14-м тарифним розрядом), на яку її прийнято з випробуванням, а з іншої посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб (з 11 тарифним розрядом), що також вказує на неправомірність оскаржуваного наказу.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Таким чином, оскільки звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивачки на роботі та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 1 березня 2025 по 21 серпня 2025 року що становить 124 робочих днів. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абзац 4 п. 2).

Згідно п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Враховуючи, що звільнення позивачки відбулось в лютому 2025 року, - середня заробітна плата для розрахунку позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу має обчислюватись, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи (грудень 2024 року та січень 2025 року), що передують місяцю, в якому її було звільнено.

В грудні 2024 року 22 робочих днів, в січні 2025 року - 23 робочих днів,

Фактично позивачка у вказані місяці відпрацювала в грудні 2024 року 22 робочих днів, в січні 2025 року - 19 робочих днів (оскільки вона в період з 28.01.2025 по 03.02.2025 перебувала у відпустці по тимчасовій непрацездатності, вказаний факт визнано обома сторонами (відповідачем про це зазначено у відзиві (а. с. 91), а стороною позивача в судовому засіданні та в письмових поясненнях щодо обчислення середньоденної заробітної плати (а. с. 199 200).

Згідно довідки Комунального закладу від 10.06.2025 № 137 позивачці нараховано в грудні 2024 року 23196 грн., в січні 2025 року 22144,22 грн. (а. с. 86)

З урахуванням викладеного, середньоденна заробітна плата позивачки за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому її звільнено, становить 1105,86 грн. (45340,22 грн. (23196 + 22144,22 ) : 41 день (22+19).

Відповідно, на користь позивачки з відповідача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2025 по день ухвалення рішення 137126,64 грн. (124 роб. днів х 1105,86 ) з утриманням із вказаної суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Що стосується позовних вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до такого висновку.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, роботодавець повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N4 від 31 березня 1995року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивачка доказів погіршення стану здоров`я не надала суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе стягнути з відповідача моральну шкоду на користь ОСОБА_1 в розмірі 5000,00 грн.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція), зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у справі згідно з пунктом 1 частини 1статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях по вимогах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі,

При подачі позовної заяви позивачка сплатила судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 1212,00 грн. (необхідно було 1211,40 грн.) (а. с. 49). Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення вказаної вимоги, сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з відповідача на її користь пропорційно до задоволених вимог про стягнення моральної шкоди (16,67 %), а саме у розмірі 201,94 грн. ( 1211,40 грн. х 16,67%).

Оскільки суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог немайнового характеру (поновлення на роботі) та задоволення вимоги майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу), а позивач звільнена від сплати судового збору за вказані вимоги, - з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір по зазначеній вимозі немайнового характеру в сумі 1211,40 грн. та по зазначеній вимозі майнового характеру в сумі 1371,27 грн., а всього 2582,67 грн.

Частиною 8 ст. 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника;

Керуючись ст. ст. 21, 26, 27, 28, 40 ч. 1 п. 11, 47 ч. 1, 233 ч. 2, 235 ч. ч. 1, 2, 8, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 5, 12, 76-78, 81 141, 259, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ директора Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області № 16 від 28 лютого 2025 року про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб у зв`язку з невідповідністю займаній посаді протягом строку випробування.

Поновити ОСОБА_1 на посаді фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області (юридична адреса 09401, селище Ставище, вул. Цимбала Сергія, 35/1, ) з 1 березня 2025 року.

Стягнути з Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушено прогулу з 1 березня 2025 року по 21 серпня 2025 року у розмірі 137126 (сто тридцять сім тисяч сто двадцять шість) гривень 64 копійки з утриманням із вказаної суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень, та витрати по сплаті судового збору в сумі 201 (двісті одна) гривня 94 копійки.

Стягнути з Комунального закладу «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області на користь держави судовий збір в сумі 2582 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят дві) гривні 67 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середньої заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне найменування учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ).

Відповідач: Комунальний заклад «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області (09401, селище Ставище, вул. Цимбала Сергія, 35/1, Білоцерківського району Київської області, ).

Повне рішення складено 21 серпня 2025 року.

Суддя Н. М. Марущак