Справа № 594/552/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2025 року

Борщівський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Зушман Г. І.

з участю секретаря Шимків Н.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Когута О.В.

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м.Борщеві, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання демонтувати камеру відеоспостереження,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідачки ОСОБА_2 та просить зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати камеру відеоспостереження, встановлену на її будинку, яка проводить відеозапис подвір`я та будинку АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що проживає в м. Борщеві Тернопільської області, у квартирі АДРЕСА_2 . Його право власності на 1/3 частину даної квартири посвідчується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 21.12.1993 Борщівською міською радою. Дане житло знаходиться у двоповерховому будинку на першому поверсі, в якому розташовано ще одна квартира. На подвір`ї його будинку розташований інший житловий будинок АДРЕСА_3 , в якому проживає відповідачка ОСОБА_2 разом із своїм неповнолітнім сином, яка обладнала на стіні свого будинку камеру відеоспостереження, що спрямована в бік будинку, в якому він проживає, а саме на вхідні двері під`їзду будинку та вікна його квартири, і цілодобово здійснює фіксацію входу та в`їзду на прибудинкову територію, чим фіксує вхід у під`їзд його будинку, а також проводить фіксацію всіх подій, які відбуваються на вході в його будинок. Через це він відчуває постійний дискомфорт, почуває себе скуто, розуміючи, що ОСОБА_2 фіксує всі його дії і постійно спостерігає за ним, а тому почуває себе як особа, за якою постійно наглядають. Таким чином, оцінює дії ОСОБА_2 як втручання в його особисте життя, а тому вважає, що слід демонтувати пристрій відеоспостереження, у радіус дії якого потрапляє вхід у будинок, в якому розташована його квартира та подвір`я, яким він щодня користується. Дозволу на встановлення камери від нього чи сусідів будинку АДРЕСА_1 не було.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Когут О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просять їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 пояснив, що відповідачка незаконно поставила камеру відеоспостереження, не погоджуючи з іншими сусідами та порушуючи закон. Він відчуває дискомфорт, на подвір`ї почуває себе невпевнено. Він та відповідачка проживають у різних будинках на одному подвір`ї, до якого один заїзд. Відеокамера встановлена на будинку відповідачки з правого боку і направлена в бік його будинку. Відповідачка ні з ким не погоджувала встановлення камери і з самого початку камера встановлена з порушеннями. Камера встановлена вже близько 2,5 роки. Він не хоче щоб за ним спостерігали. З приводу встановлення камери була комісія з міської ради, яка рекомендувала відповідачці демонтувати відеокамеру.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні. Пояснила, що камера фіксує її автомобіль, який стоїть біля воріт. Вона проживає сама в будинку, камера будинку, в якому проживає позивач, не знімає, оскільки направлена суто на її автомобіль і видно тільки її авто і квітник. Біля камери встановлена табличка, що ведеться відеоспостереження і вона фіксує тільки її автомобіль, який знаходиться перед будинком. Камеру вона встановлена чотири з половиною років тому. Спочатку була встановлена на стовбі, на вулиці, однак сусід зробив зауваження і тому вона вчепила її на будинок. Встановила камеру з ціллю захистити своє майно, оскільки був випадок коли розбили її вазон, в якому росли квіти і за допомогою камери вона виявила, що це зробив зять позивача, коли виїжджав автомобілем. Відео з камери ніде не виставляє.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив такі факти.

Позивач ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 . Право власності позивача на 1/3 частину цієї квартири посвідчується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 21.12.1993 Борщівською міською радою Тернопільської області.

Позивач у позовній заяві зазначив і позивачкою не заперечувалось, що вказане житло знаходиться у двоповерховому будинку на першому поверсі, в якому розташовано ще одна квартира. На подвір`ї його будинку, трохи далі в глибину розташований інший житловий будинок АДРЕСА_3 , в якому проживає відповідачка ОСОБА_2 . Земельна ділянка, на якій розташовані ці два житлові будинки огороджена парканом з усіх сторін, має спільний заїзд та спільний вхід і знаходиться в спільному користуванні. ОСОБА_2 обладнала на стіні свого будинку камеру відеоспостереження, яка здійснює відеофіксацію, і дозволу на її встановлення у сусідів будинку АДРЕСА_1 не брала.

Позивачем також до матеріалів справи долучено фотознімки розташування відеокамери, будинків, прибудинкової території та автомобіля відповідачки.

Відповідачкою також надано фотознімок частини прибудинкової території із розміщеним на ній автомобілем відповідачки, і, який, як стверджує відповідачка, підтверджує факт відеофіксації камерою її автомобіля. Окрім того, на даному знімку відображено в`їзд у подвір`я.

З приводу законності встановлення відповідачкою камери відеоспостереження позивач 12 грудня 2024 року звернувся до Борщівської міської ради, у зв`язку з чим була створена комісія та складено акт від 23 грудня 2024 року, відповідно до якого встановлено, що на стіні зліва від фасаду будинку АДРЕСА_3 встановлена камера відеоспостереження, яку спрямовано в сторону входу до під`їзду сусіднього будинку АДРЕСА_1 , на його прибудинкову територію та проїжджої частини цієї вулиці. Комісія рекомендувала ОСОБА_3 демонтувати відеокамеру, дотримуватись правил добросусідства та не спричиняти незручностей сусідам.

Спірні правовідносини, які виникли між учасниками справи, стосуються встановлення камери відеоспостереження на будинку, який розташований на прибудинковій території, на якій розміщений інший житловий будинок, і яка перебуває у спільній власності/користуванні сторін у справі, а саме у місці загального користування прибудинковій території.

Отже, для правильного вирішення спору необхідно вирішити питання про дотримання при встановленні камери відеоспостереження гарантій, передбачених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема чи було втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя позивача, якщо так, то чи було таке втручання проведено згідно із законом, чи переслідувало одну або декілька легітимних цілей, та чи було воно пропорційним.

Особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства (частина перша статті 19 Цивільного кодексу України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод у статті 8 проголошує право на повагу до приватного і сімейного життя.

Згідно із статтею Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями статті 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення

будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною першою статті 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

За загальним правом фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина перша статті 302 ЦК України).

Частиною другою статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення.

Відповідно до частин першої та третьої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом.

Зазначені положення цивільного законодавства спрямовані на захист особистих немайнових прав особи, зокрема особистого, сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб.

Відеоспостереження, приховане чи відкрите, визнається серйозним втручанням в приватне життя (рішення Європейського суду з прав людини у справі № 70838/13 AntovicandMirkovic v. Montenegro від 28 листопада 2017 року, § 44).

Хоча мета статті 8 Конвенції переважно полягає у тому, щоб захистити осіб від свавільного втручання з боку органів державної влади, окрім цього первинно негативного зобов`язання, можуть існувати і позитивні зобов`язання, невід`ємні від дійсної поваги до приватного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на гарантування поваги до приватного життя навіть у сфері стосунків між приватними особами (рішення Європейського суду з прав людини у справі № 6339/05 Evans v. TheUnitedKingdom від 07 березня 2006 року, § 75).

У спірних правовідносинах позивач ОСОБА_1 , який є власником частини квартири та проживає в ній у будинку, розташованому на одній прибудинковій території з будинком відповідачки, в якому вона проживає, і на якому встановила камері відеоспостереження, не надавав своєї згоди на встановлення цієї камери відеоспостереження на будинку у місці загального користування (прибудинкова територія).

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка посилалась на те, що спірна камера відеоспостереження була встановлена з метою забезпечення безпеки її майна.

В судовому засіданні встановлено, що в даному випадку спостереження здійснюється на прибудинковій території, яка перебуває у спільній власності/користуванні сторін спору. Відеоспостереження у місцях загального користування прибудинкової території, якими повсякденно користується позивач в особистих (побутових) цілях без його згоди, з метою забезпечення схоронності майна відповідачки, не може вважатися пропорційним втручанню в приватне життя позивача.

В аспекті пропорційності втручання суд ураховує, що прибудинкова територія забезпечує прохід до будинку позивача, в якому він проживає, а також в`їзд на цю територію, необхідність у користуванні нею позивачем, цільове призначення території (для обслуговування будинків, повсякденне користування), а також те, що забезпечення схоронності особистого майна відповідачки можливе без втручання у приватне життя позивача. При цьому відповідачка не довела існування обґрунтованого ризику зникнення, викрадення її майна.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що внаслідок встановлення відповідачкою камери відеоспостереження в місцях загального користування, без згоди позивача, який правомірно користується прибудинковою територією, мало місце втручання у його право на повагу до приватного і сімейного життя, яке з урахуванням наведених вище обставин не можна визнати пропорційним.

З огляду на наведене, позовні вимоги слід задовольнити та зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок демонтувати камеру відеоспостереження, розміщену на житловому будинку, в якому вона проживає, за адресою: АДРЕСА_3 .

У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати, понесені на сплату судового збору в сумі 1211.20 грн.

На підставі наведеного, керуючись 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання демонтувати камеру відеоспостереження задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок демонтувати камеру відеоспостереження, розміщену на житловому будинку, в якому вона проживає, за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 1211.20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 29 серпня 2025 року.

Головуючий: Г.І.Зушман