Провадження № 22-ц/812/1545/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 серпня 2025 року м. Миколаїв

справа № 490/6036/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсними державного акту на право власності на земельну ділянку, договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 06 лютого 2024 року під головуванням судді Черенкової Н.П., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що, пунктом 211 рішення Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1 000 кв. м за рахунок земель міста, не наданих у власність, з метою передання її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 (пункти 113-113.3 розділу 4) затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 999 кв. м з кадастровим номером :01:052:0038, а 26 березня 2012 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 839941.

За інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389, вказана земельна ділянка станом на 01 січня 2004 року та 01 січня 2014 року входила до складу земель державного лісового фонду Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство», квартал 47, виділ 1, що підтверджується і даними Публічної кадастрової карти .

Прокурор зазначив, що всупереч частині шостій статті 149 ЗК України розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» вказаної земельної ділянки, яка відносилася до земель державного лісового фонду, не приймалося, ДП «Миколаївське лісове господарство» від права користування цією землею не відмовлялося.

Всупереч ЗК України та ЛК України Миколаївська міська рада в односторонньому порядку та поза волею належного власника держави в особі Миколаївської ОДА передала у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку лісового фонду, яка перебувала у користуванні державного підприємства, без її вилучення в нього у встановленому законом порядку та фактичного змінивши цільове призначення.

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року № 514, проєкт землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався, а тому вказане рішення прийнято за відсутності позитивного висновку Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства про погодження проєкту землеустрою щодо спірної земельної ділянки.

25 квітня 2012 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки № НОМЕР_1 , на підставі якого внесені відповідні відомості до Держгеокадастру про власника земельної ділянки.

Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, прокурор просив:

- визнати незаконними та скасувати пункти 113, 113.1, 113.2, 113.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 в частині затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:052:0038 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 999 кв. м на АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності серії ЯК № 839941 від 26 березня 2012 року на земельну ділянку площею 0,099 га з кадастровим номером 0:01:052:0038;

- визнати недійсним договір від 25 квітня 2012 року купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 0:01:052:0038 укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельну ділянку площею 0,099 га з кадастровим номером 0:01:052:0038, грошовою оцінкою 326 533,96 грн, на АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 адвокат Бортик Р.О. - зазначав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення ст. 388 ЦК України, які виключають можливість витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_2 . Посилання прокурора на наявність належних та допустимих доказів підтвердження факту віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського значення не відповідає дійсності. Відповідно до наданих прокурором доказів площа кварталу 47, на якому розташована спірна земельна ділянка складає 24,5 га, жодних пояснень розбіжності площі 24,5 та 1259,1 га не має. До позову не додано жодного документу про передачу майна за розподільчим балансом, що передбачено приписами ст. 109 ЦК України. Нормами земельного законодавства не передбачено правонаступництво у праві користування землею, у разі проведення реорганізацію юридичної особи. В матеріалах справи відсутні докази прийняття рішень про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та про надання її у користування ДП « Миколаївське лісове господарство». Також прокурором не надано жодного доказу наявності на спірній земельній ділянці лісу та лісової рослинності та використання її для ведення лісового господарства. А наданий прокурором фрагмент планшету лісовпорядкування з зображенням на ньому кварталом 47 не є допустимим доказом в розумінні ч. 2 ст. 78 ЦПК України, оскільки його було виготовлено в 2013 році. Також адвокат Бортик Р.О. просив застосувати позовну давність, так як державі в особі органів державної влади, які погоджували проект проєкт землеустрою, було достеменно відомо про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність фізичної особи ще у 2009-2012 роках.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року ДП «Миколаївське лісове господарство» замінено на його правонаступника ДП «Ліси України».

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є пред`явлення саме віндикаційного, а не негаторного позову. Позовні вимоги про визнання незаконними пунктів рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу не відповідають належному способу захисту. Урахувавши відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вказав, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту порушених прав.

В апеляційній скарзі Миколаївська обласна прокуратура посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. На переконання суду першої інстанції, передача у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки за рахунок земель лісогосподарського призначення є незаконною, проте, на думку прокурора, внаслідок невірного застосування до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду № 359/3373/16 від 23 листопада 2021 року суд дійшов помилкового висновку, що задоволення порушеного права Миколаївської обласної державної адміністрації має бути захищено шляхом звернення до суду з позовом про витребування її у власність держави. Так, узагальнюючи викладені у вказаній постанові висновки, можна відокремити критерій, за яким визначається можливість чи неможливість заволодіння земельною ділянкою можливість або, навпаки, неможливість за жодних умов виникнення права власності на неї. Беручи до уваги цей критерій, право приватної власності на спірну земельну ділянку як таку, що належить до земель лісогосподарського призначення, не могло виникнути за жодних умов, тому належним способом захисту у спірних правовідносинах є негаторний позов. Право приватної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, не може виникнути за жодних умов, отже, на переконання прокурора, належним способом захисту є пред`явлення негаторного позову. Загалом, сформований Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові висновок не підлягає застосуванню до спірних правовідносин через те, що правовідносини, у яких виник спір, є різними. ДП «Миколаївське лісове господарство» не втратило права володіння спірною земельною ділянкою, яке й до цього часу належить останньому (його правонаступнику ДП «Ліси України) на підставі Державного акту на право користування землею Б № 031139 та планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування, відтак мета позову спрямована на усунення перешкод у користуванні нею. Задоволення порушеного права має бути захищено шляхом звернення до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки, а не з позовом про витребування її у власність держави.. Зайняття земельних ділянок треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановивши всі фактичні обставини справи, помилково виходив із того, що задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб шляхом витребування спірної земельної ділянки і відмовив у задоволенні позову. Навіть не погоджуючись із обраним позивачем способом захисту, суд першої інстанції мав застосувати відповідні норми права для захисту порушених інтересів позивача, адже судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникла необхідність повторного звернення до суду. Рішення суду має остаточно вирішити спір у суді по суті і захистити порушене право.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Бортик Р.О. - просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Зазначав, що прокурором не враховані висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду однозначно виснувала, що належним способом захисту права держави на земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка вибула із власності держави поза її волею, є витребування цієї ділянки з чужого володіння і держава набуде прав власника. Адвокат Бортик Р.О. звертав увагу апеляційного суду на те, що всі постанови Верховного Суду, на які послався прокурор в апеляційній скарзі щодо питання розмежування вендикаційного і негаторного позовів, були прийняті раніше, ніж постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 488/2807/17. За такого вважав, що судом першої інстанції при постановлені рішення у справі було вірно застосовано норми матеріального права, без порушення норм процесуального права.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористались.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог. Витребувано у ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації земельну ділянку площею 0.0999 га з кадастровим номером :01:052:0038 за адресою АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Миколаївської обласної прокуратури 11 826 грн 60 коп. судового збору.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року касаційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката Бортика Р.О. - задоволена частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про повернення земельної ділянки скасовано та направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції прокурори Цвікілевич Н.В. і Кость А.В. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Бортик Р.О. - просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, що підтверджується Реєстром підтверджень про отримання Миколаївською обласною державною адміністрацією, Миколаївською міською радою та Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» документів з «Електронного суду» (т. 5 а.с. 54зв.) та довідкою пошти про причини повернення поштового відправлення без вручення його адресату ОСОБА_1 , що було направлено на адресу його зареєстрованого місця проживання (т. 2 а.с. 56-57) та є належним врученням повістки у розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та з урахуванням меж апеляційного перегляду, визначеного постановою Верховного Суду від 04 червня 2025 року у даній справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що Рішенням Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 ОСОБА_1 надано дозвіл для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв. м, з метою передання її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 (пункти 113113.3) відповідачу погоджено проект землеустрою щодо відведення

у власність земельної ділянки площею 999 кв. м, із зарахуванням її за функціональним використанням до земель житлової забудови за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування , та надано у власність із зазначенням обмеження у її використанні зміна цільового призначення .

26 березня 2012 року ОСОБА_1 отримав державний акт про право власності серії ЯК № 839941 на земельну ділянку площею 999 кв. м на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:052:0038.

Вказана земельна ділянка згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2012 року № 974 зареєстрована на час розгляду справи за ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 16 липня 2020 року спірна земельна ділянка на момент прийняття рішення Миколаївської міської ради відносилася згідно з Правилами використання та забудови території міста Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення (ПР-2), згідно з Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням від 24 листопада 1986 року, до невизначених територій.

Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від червня 2020 року зазначена земельна ділянка згідно з Генеральним планом міста Миколаєва розташована на території проектних зелених насаджень, згідно з планом зонування знаходиться в зоні садибної забудови (Ж-І), переважним видом використання цієї зони є будівництво житлових будинків садибного типу.

На теперішній час земельна ділянка вільна від забудов, повідомлення про початок проведення будівельних робіт до Департаменту не надходили, відповідні дозволи на забудову не видавалися.

Згідно з листом ВО «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389 спірна земельна ділянка у період з 01 січня 2004 року до 01 січня 2014 року відносилась до земель державного лісового фонду, квартал 47, виділ 1, Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» .

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року № 5811, спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївський лісгосп». Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадян для розгляду та погодження не надавався, інформація про вилучення земельних ділянок до управління не надходила.

Згідно з листом ДП «Миколаївський лісгосп» № 87 спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 47, виділ 1, 2, на території Центрального району м. Миколаєва. ДП «Миколаївське лісове господарство» реалізує право постійного користування щодо земель лісового фонду, квартал 47, виділ 1, на підставі державного акта серії Б № року та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме планшету № 5 лісовпорядкування 2013 року.

Згідно з листом ДП «Миколаївський лісгосп» від 03 липня 2020 року № 231 лісгосп від права постійного користування спірною земельною ділянкою не відмовлявся, погодження на вилучення підприємство не надавало.

Відповідно до листа Миколаївської ОДА від 09 липня 2020 року питання щодо вилучення спірної земельної ділянки не розглядалося, припинення права постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» не погоджувалося. Розпорядження щодо вилучення земельної ділянки з постійного користування підприємства обласна державна адміністрація не видавала.

На час прийняття рішення Миколаївської міської ради про передання у приватну власність ОСОБА_1 спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № НОМЕР_2 , виділ НОМЕР_3 , вказана земля передана без вилучення із постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходились у кварталі № НОМЕР_4 виділ НОМЕР_5 .

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Положеннями частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Пред`являючи позов, та під час розгляду справи прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, і на те, що пред`явлення негаторного позову є належним способом захисту.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод

у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 6567)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 7071)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у щодо нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення

з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Отже, встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки у контексті зазначених обставин справи не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

Суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та обґрунтовано зазначив, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.

За такого суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо неналежного обрання прокурором способу захисту.

Щодо доводів апеляційної скарги про можливість самостійного застосування судом принципу "jura novit curia" ("суд знає закони"), то слід зазначити наступне.

Так, застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

Проте застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Визначення (зміна) предмета, підстав позову у спорі це право, яке належить позивачу. Водночас установлення обґрунтованості позову це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто суд не вправі відмовляти у відкритті провадження у справі з тих підстав, що по суті позов необґрунтований та має заявлятися з використанням іншого способу захисту в порядку іншого судочинства.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) «Гусєв проти України» було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України, частина перша статті 13 ЦПК України).

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу і предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16.

До того ж самостійна зміна судом правових підстав звернення прокурора з позовом до суду суттєво впливає на застосування інституту позовної давності, оскільки негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

З огляду на приписи частини першої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для відшкодування сплаченого прокурором судового збору.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про повернення земельної ділянки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 22 серпня 2025 року.