ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1238/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/9672/23 Категорія: 304090000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Новіков О.М.

секретар Дмитренко В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача адвокат Поляк Ірина Олександрівна

особа, що подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Поляк Ірина Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Поляк Ірини Олександрівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.11.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики № 1, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику у власність кошти в сумі 8000,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в доларах США (суму позики) в обумовлений строк.

Еквівалент суми позики в гривнях на момент звернення до суду складає 288 389,6 грн., згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 28.11.2023 року.

При фактичному отриманні зазначеної суми позики, відповідачем була написана власноруч та підписана розписка від 13.11.2020 року про отримання коштів у сумі 8 000,00 дол. США та зазначено про зобов`язання повернути вказані кошти до 13.03.2021 року.

Позивач зазначає, що в пункті 2.1. при укладенні договору було допущено помилку, а саме описку щодо визначення сторони, яка має повернути суму позики обов`язок з повернення суми позики покладається на позичальника, а не позикодавця в силу Цивільного кодексу України. Зокрема усі інші положення договору, що стосуються повернення суми позики правильно визначають сторону, яка зобов`язана це зробити позичальника.

Також сторони погодили, що у випадку неповернення зазначеної в п. 1.1. суми позики в зазначений у п. 2.1. строк, позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 20% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю.

На момент подачі позову до суду позовна давність до основної вимоги (стягнення суми позики) не спливла, а отже стягнення штрафу за договором позики №1 від 13.11.2020 року має бути стягнуто за період з 28.11.2022 року по 28.11.2023 року (989 днів) в розмірі 584 000,00 дол. США.

Також відповідачзобов`язаний, відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України, сплатити позивачу три проценти річних від простроченої суми в розмірі 650,30 дол. США.

Відповідно до зазначеного загальна сума заборгованості, що обліковується за відповідачем становить: 8 000,00 дол. США (сума позики); 584 000,00 дол. США (штраф за прострочення повернення позики); 650,30 дол. США (3% річних), а всього 592 650,30 дол. США.

Однак враховуючи що загальна сума заборгованості є завеликою, а розмір штрафу, що обліковується за відповідачем значно перевищує суму позики, що не відповідає справедливому та розумному вирішенню спору, вважав за необхідне зменшити розмір штрафу який обліковується за відповідачем до 8 000,00 дол. США, тобто прирівняти його до розміру основного боргу - суми позики.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача борг у розмірі 16560,30 дол. США, судові витрати в сумі 6030,29 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.04.2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 13.11.2020 року у сумі 16650,30 дол. США та 6030,29 грн. витрати, пов`язані із сплатою судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів факт отримання відповідачем грошових коштів у позику, на підтвердження чого до суду подано письмові докази оригінал договору позики від 13.11.2020 року та оригінал розписки про отримання грошових коштів відповідачем від 13.11.2020 року.

Відповідачем недоведений факт повернення позивачу коштів, оскільки боргова розписка залишалися у позивача, що свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 16650,30 дол. США еквівалент в гривнях: 603028,91 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Поляк І.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.04.2025 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги пояснення відповідача, а саме що між відповідачем та позивачем не укладалося жодного договору (в тому числі і договору позики) чи будь-якого документа щодо передачі відповідачу грошових коштів;

договір позики, наявністю якого позивач обґрунтовує факт виникнення з боку відповідача зобов`язання щодо стягнення суми грошових коштів не підписувався відповідачем;

умови, що визначені вказаним договором позики щодо передачі у власність відповідачеві грошових коштів відповідачем не погоджувалися.

Таким чином, зазначений у рішенні суду факт укладення договору позики від 13.11.2020 року є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, є непідтвердженим належними та допустимими доказами у справі. Рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням принципів цивільного процесуального судочинства щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи. Суд безпідставно проігнорував суттєві пояснення відповідача, які прямо спростовують наявність договірних зобов`язань між сторонами.

Неврахування вказаних обставин свідчить про упередженість у дослідженні доказів та порушення права відповідача на справедливий розгляд справи, що є однією з підстав для скасування прийнятого рішення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження своїх вимог щодо стягнення грошових коштів, надав лист від 13.11.2020 року та називає його як розписка. Проте, відповідачем неодноразово наголошувалося, що зі змісту неможливо встановити, що наданий лист є саме борговою розпискою, що складена на виконання наданого позивачем договору позики, оскільки у цьому листі відсутні будь-які посилання на реквізити договору позики чи згадування про нього. Тобто, зміст листа не дає можливості ідентифікувати той факт, що наданий позивачем доказ є розпискою, яка була складена на підтвердження факту укладення договору позики та передання позивачем визначеної грошової суми за договором позики на користь відповідача.

Суд першої інстанції проігнорував аргументи відповідача щодо того. що між сторонами не укладався договір позики чи будь-який інший документ щодо передачі відповідачу грошових коштів, а підпис від імені відповідача в пункті 4 «Адреси і реквізити сторін» договору позики в графі «Підпис» не виконувався останнім та безпідставно відмовив у проведенні судової почеркознавчої експертизи підпису на документі.

У долученому позивачем договорі позики передбачено штраф 20% від суми позики за кожен день прострочення. Відповідно до розрахунку, який надав позивач, загальна сума штрафу за період з 28.11.2022 року по 28.11.2023 року складає 584 000,00 дол. США, що майже у 73 рази перевищує суму позики. Така сума штрафу суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності, закріплених у ст.ст. 3, 509, 327 ЦК України.

Суд першої інстанції повністю проігнорував вищевикладене, не надавши належної правової оцінки положенням договору позики щодо розміру штрафу, що є ще одним свідченням неповного з`ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Задовольняючи вимогу позивача про стягнення 3% річних за договором позики, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказав, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Зазначає, що в апеляційній скарзі представник апелянта стверджує про не укладення будь-якого договору, в тому числі договору позики, чи іншого документа, за яким би відповідач отримував грошові кошти. Однак зазначене не відповідає дійсності та є нічим іншим, як введення суду в оману.

Твердження проте що оригінал договору позики № 1 від 13.11.2020 року є неналежним, недостовірним та неприйнятним доказом у справі також не може бути взято до уваги, а доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються матеріалами справи.

Договір позики укладений у письмовій формі, містить особисті підписи сторін, що свідчить про узгодження всіх основних його умов, та відповідно підтверджує факт його укладення.

Відповідач у судовому засіданні в суді першої інстанції намагався долучити до матеріалів справи докази сплати частину боргу, цим самим визнав свою заборгованість перед позивачем за договором позики № 1 від 13.11.2020 року, а тому твердження представника апелянта, про те що договір ним не підписувався мають бути критично оцінені.

В позовній заяві було представлено повний розрахунок заборгованості у відповідності до умов договору. Сума штрафних санкцій відповідно до договору значно перевищує розмір самої позики, а тому позивачем вирішено з дотриманням принципів справедливості та розумності заявлену суму зменшити до розміру позики.

Крім того, позивач в межах ст. 625 ЦК України заявив вимогу про сплату трьох відсотків річних, на які ніяким чином не впливає валюта заборгованості за договором. Позивач не заявляв вимогу щодо сплати боржником суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, як стверджує представник апелянта.

Апеляційна скарга не містить жодних посилань на конкретні норми, які на думку відповідача були порушені судом першої інстанції та в цілому зводиться до викривлення обставин справи, незгоди з самим рішенням першої інстанції і є черговою спробою уникнути сплати заборгованості за взятими на себе зобов`язаннями.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки відповідач, отримавши у позику грошові кошти у розмірі 8000,00 дол. США, не виконав взяті на себе зобов`язання перед позивачем за договором позики № 1 від 13.11.2020 року з повернення грошових коштів, а тому права кредитора підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за позикою у розмірі 8000,00 дол. США., а також 8000,00 дол. США - штраф, 650,30 дол. США - 3 % річних.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із вказаними нормами цивільного процесуального закону обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що 13.11.2020 року між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 був укладений договір позики №1, за умовами якого, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти на суму 8000,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в доларах США (суму позики) в обумовлений строк (п.1.1 договору).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2. договору, позикодавець зобов`язаний повернути позичальникові суму позики в строк до 13.03.2021 року. Сума позики може бути повернута позичальником достроково.

П. 3.1 договору позики передбачено, що у випадку неповернення зазначеної в п.1.1 суми позики в зазначений у п.2.1. строк, позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 20% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю.

Договір позики містить найменування адреси та підписи сторін.

Згідно розписки від 13.11.2020 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 8000 доларів США, та зобов`язується повернути вказані кошти до 13.03.2021 року.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша ст. 14 ЦК України).

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи надані позивачем письмові докази, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання боржником ОСОБА_2 боргового зобов`язання за договором позики, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з нього позики в сумі 8000,00 дол. США.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача про стягнення боргу на договором позики підлягають задоволенню, оскільки укладення такого договору підтверджене належними доказами, а відповідачем не доведено не укладення договору позики № 1 та виконання зобов`язання за цим договором.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу за неповернення суми позики та 3% річних від суми заборгованості згідно ч. 2 ст.625 ЦК України за договором позики № 1 від 13.11.2020 року.

Відповідно до частини другої статті 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п 3.1. договору позики, у випадку неповернення зазначеної в п. 1.1. суми позики в зазначений у п. 2.1. строк, позичальник сплачує штраф позикодавцю у розмірі 20% від суми позики за кожний день прострочення до дня її повернення позикодавцю.

Починаючи з 14.03.2021 року по 28.11.2023 року включно (тобто 989 днів), відповідачем не було повернуто суму позики.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 штраф за період з 28.11.2022 року по 28.11.2023 року, що становить 365 днів, в розмірі 8000,00 дол. США.

За змістом ст.ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на грошові зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц зазначила формулу розрахування 3% (трьох відсотків) річних з урахуванням належного тлумачення ч. 2 ст. 625 ЦК України. 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі суми позики помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, до дня ухвалення судового рішення.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

У постанові Пленуму Верховного Суду від 07.02.2025 року № 6 зазначено, що тлумачення змісту пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Такі особливості виявляються: 1) в період існування особливих правових наслідків дія воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. До них належать договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Вони полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошових зобов`язань за такими договорами, то вони підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Виходячи із вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штрафу передбаченого умовами договору позики в період з 28.11.2022 року по 28.11.2023 року, тобто під час дії в Україні воєнного стану, що суперечить положенням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та висновкам викладених у постанові Пленуму Верховного Суду від 07.02.2025 року № 6.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 3% річних, то в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за період з 14.03.2021 року по 23.02.2022 року, тобто за час до початку дії в Україні воєнного стану, в сумі 228,16 дол. США (8000,00 * 3% * 347 днів : 365 : 100 = 228,16).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.06.2025 року справа № 752/30967/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та допустив неправильне застування норм матеріального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми коштів яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 16650,30 дол. США до 8228,16 дол. США.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення в частині судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши розмір судових витрат з 6030,29 грн. до 2979,60 грн.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено частково (50,59%), тому з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4576,08 грн.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Поляк Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 квітня 2025 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за договором позики від 13 листопада 2020 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 16650,30 дол. США до 8228,16 дол. США.; зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 6030,29 грн. до 2979,60 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4576,08 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді