У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 755/4687/24

провадження № 61-9022ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пацалюк Альони Валеріївни на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня2025 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та

ВСТАНОВИВ:

01 жовтня 2024 року рішенням Дніпровського районного суд м. Києва позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» (далі - ТОВ «Євро-реконструкція») задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 79 843,98 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на ТОВ «Євро-Реконструкція» інфляційну складову боргу в розмірі 18 536,98 грн, 3 % річних в розмірі 5 440,90 грн, а всього - 23 977,88 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

16 червня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пацалюк А. В. на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 01 жовтня 2024 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявниця не довела поважність причини пропуску строку на подання апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024року.

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Пацалюк А. В.через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня2025 року, в якій просить її скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами касаційного оскарження судового рішення, зазначеного в пункті

3 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вказує, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, позбавила її права на судовий захист. Суд не забезпечив право на доступ до правосуддя і не надав належної оцінку тому, що з грудня 2024 року і до середини березня 2025 року заявниця фізично не мала можливості подати касаційну скаргу, оскільки її діти хворіли і потребували постійного догляду. Суд залишив поза увагою висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 16 березня 2021 року в справі № 466/3942/20.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та в визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

- на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

- на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження в справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

Суд застосовує при розгляді справ і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ в справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»

від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Право на доступ до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк (рішення ЄСПЛ у справі «Мікулова проти Словаччини» від 06 грудня 2005 року).

Питання щодо вручення судового рішення врегульовано статтею 272 ЦПК України, статтею 242 Господарського процесуального кодексу України та статтею 251 Кодексу про адміністративне судочинство України.

Частинами п`ятою, шостою статті 272 ЦПК України визначено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі

- в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси,

- або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Отже, визначальним для унормування початку перебігу строку на апеляційне оскарження є вручення повного судового рішення.

Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Апеляційним судом встановлено, що 01 жовтня 2024 року було ухвалено оскаржуване рішення.

Відповідно до відмітки в справі повний текст оскаржуваного рішення суду першої інстанції було отримано ОСОБА_1 30 січня 2025 року.

Апеляційну скаргу було подано з пропуском строку на апеляційне оскарження

31 березня 2025 року засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд».

Наведені заявницею доводи щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Дніпровського районного суд міста Києва від 01 жовтня

2024 року Київський апеляційний суд в ухвалі від 02 червня 2025 року (про залишення апеляційної скарги без руху) визнав неповажними, оскільки у випадку пропуску строку на апеляційне оскарження підставами для прийняття апеляційної скарги є лише наявність поважних причин (підтверджених належними доказами).

Суд апеляційної інстанції критично оцінив твердження заявниці про пропущення строку на апеляційне оскарження, яке було зумовлене таким людським фактором (вона помилково сприйняла оскаржуване рішення суду першої інстанції як заочне і подала заяву про перегляд заочного рішення), як неуважність, оскільки в резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено порядок та строки подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

09 червня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Пацалюк А. В., у якому вона просила визнати причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними, а також зазначила, що вона як мати двох неповнолітніх дітей вимушено перебувала з дітьми на лікарняному через їх хворобу в період, коли спливав строк на апеляційне оскарження Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року.

На підтвердження вказаних обставин представником ОСОБА_1 - адвокатом Пацалюк А. В. було долучено знімки екрану із додатку «Helsi» та копію медкартки.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи зазначені заявницею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, вказав, що факт тимчасової хвороби дітей не позбавляв можливості адвоката Пацалюк А. В. подати апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_1 . Жодних доказів того, що хвороба дітей унеможливлювала таке звернення, представником апелянта не надано. Обставин, що б виключали можливість звернутися до суду із апеляційною скаргою безпосередньо

ОСОБА_1 , до суду апеляційної інстанції не надано.

Апеляційний суд обґрунтовано вважав доводи заявниці такими, що не можуть бути визнані судом поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження.

Заявниця факту отримання копії оскаржуваного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року саме 30 січня 2025 року не спростувала.

Ураховуючи викладене, правильним є висновок апеляційного суду, про наявність правових підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження з підстав пропуску заявницею строку звернення з апеляційною скаргою, передбаченого статтею 354 ЦПК України.

Посилання заявниці в касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду на введення в Україні воєнного стану є необґрунтованим.

Верховний Суд зазначає, що у зв`язку із військовою агресією рф проти України Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»

від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України

від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години

30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому продовженим і триває досі.

Питання поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Проте сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути безумовною підставою для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень без підтвердження заявником конкретних обставин, які унеможливили вчинення відповідної процесуальної дії у визначений законом строк.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного

Суду від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22, провадження

№ 11-107заі22.

Введення воєнного стану дійсно є підставою для поновлення особі процесуального строку у випадку, якщо особа зазначає конкретні обставини, що у зв`язку із введенням воєнного стану завадили їй вчасно подати касаційну скаргу.

Жодних доказів, які виникли внаслідок запровадження воєнного стану та позбавили можливості звернення до суду з апеляційною скаргою вчасно, заявницею не надано.

В постанові Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 16 березня 2021 року, на яку заявниця посилається в касаційній скарзі, вирішувалося питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції.

Верховний Суд в постанові зазначив: «Так, захисник у клопотанні про поновлення строку вказував на неможливість вчасно подати апеляційну скаргу через хворобу, на підтвердження чого надав довідку з лікувальної установи про перебування на амбулаторному лікуванні з 09 по 17 липня 2020 року.

Тобто, захисник захворів до закінчення строку на апеляційне оскарження і не мав фізичної можливості подати апеляційну скаргу у визначений законом строк.

Проте відразу по закінченню лікування Особа_2 17 липня 2020 року подав апеляційну скаргу.»

У цій справі адвокатом Пацалюк А. В. не було надано документів на підтвердження її перебування на лікарняному з грудня 2024 року до середини березня 2025 року.

Знімкам екрану із додатку «Helsi» та копії медичної картки апеляційний суд надав оцінку та правильно вказав на те, що вони не можуть слугувати підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження. Інших документів, які б підтвердили у встановленому законом порядку перебування Пацалюк А. В. на лікарняному по догляду за дітьми тривалий період часу (майже три місяці) до суду апеляційної інстанції надано не було, як не було надано і до касаційної скарги.

Отже, висновки, викладені в зазначеній заявницею постанові, є нерелевантними до обставин справи, яка переглядається.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Водночас Верховний Суд зазначає, що з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 13 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року.

27 лютого 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду в прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд (заочного) рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року відмовлено.

Суд висновував, що судом не постановлялась ухвала про заочний розгляд справи, заочний розгляд справи не проводився. В резолютивній частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року зазначено порядок та строки подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

З указаного вбачається, що ще в лютому 2025 року заявниця знала про існування оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції та виявила волю здійснити його оскарженння.

Однак неналежна організація своєчасного оскарження судового рішення з боку самої ОСОБА_1 та її адвоката Пацалюк А. В., є суто суб`єктивною причиною, яка не пов`язана з об`єктивними чинниками, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з цим, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.

Помилка, недбалість або неправильний порядок оскарження судового рішення не є поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження, особливо з урахуванням того, що такі порушення допущено особою, обізнаною з вимогами цивільного процесуального законодавства, як фаховим адвокатом.

Тобто, якщо особа пропустила строк подання апеляційної скарги через власну помилку або недотримання процедуриапеляційного оскарження, то це не є поважною причиною для поновлення такого строку.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом норм процесуального права під час постановленні оскаржуваної ухвали, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України в разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити в відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову в відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскаржуваного судового рішення та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Пацалюк Альони Валеріївни на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня2025 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська