Справа № 361/694/25
Провадження № 2/355/493/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 серпня 2025 року селище Баришівка

Баришівський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Цирулевської М. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Старенької С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Баришівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» (надалі також позивач, ТОВ «ФК «ЕЙС», кредитодавець, кредитор) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (надалі також відповідач, ОСОБА_1 , позичальник, клієнт) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАЧАЙ ГРОШІ» (надалі також товариство, первісний кредитор, ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ») та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №00-9909831 (надалі також договір №00-9909831 від 19.10.2023, кредитний договір, договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису.

Згідно умов договору відповідачу було надано кредит у розмірі 5000,00 грн на картку позичальника № НОМЕР_1 .

При цьому, за надання кредиту позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю суму комісії в розмірі 250,00 грн. Позичальник доручає кредитодавцю утримати розмір зазначеної комісії із суми кредиту, що підлягає перерахуванню позичальнику згідно договору.

За умовами кредитного договору, загальний строк кредитування складає 120 днів, позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю до 16 лютого 2024 року або достроково. Знижена процентна ставка становить 0,4 % від суми кредиту за кожний день користування та застосовується як заохочення за певних умов, які має виконати позичальник. Стандартна процента ставка - 2,5% від суми кредиту за кожний день користування.

Товариство виконало умови договору №00-9909831 від 19.10.2023 та перерахувало відповідачу суму кредиту відповідно до умов договору.

22.01.2024 ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» уклали договір факторингу № 22-01/2024, згідно із умовами якого ТОВ «МАКС КРЕДИТ» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором №00-9909831 від 19.10.2023.

16.08.2024 ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали Договір факторингу №116082024-МК/ЕЙС, згідно із умовами якого ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором №00-9909831 від 19.10.2023.

Після відступлення позивачу права грошової вимоги відповідач не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЕЙС», ні на рахунки попередніх кредиторів.

Станом на день формування позовної заяви відповідач має заборгованість за договором №00-9909831 від 19.10.2023 у розмірі 15500,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 5250,00 грн, заборгованість за відсотками - 10 250,00 грн, яку позивач просить стягнути із відповідача його користь.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати, що складаються із суми 2 422,40 грн сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.

Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався, заперечень проти позову не подав.

ІІ. Рух справи. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання учасників справи.

25 лютого 2025 року до суду надійшли матеріали справи № 361/694/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС», поданим через систему «Електронний суд», за підписом представника, адвоката Тараненка Артема Ігоровича (т. 1, а.с 1-15).

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 28.02.2025 відкрито провадження (спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін) в означеній справі, судове засідання призначено на 26.03.2025 (т. 1, а.с. 163-164).

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 28.02.2025 судом витребувано докази із банківської установи (т. 1, а.с. 165)

У позовній заяві міститься клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, проти заочного розгляду справи позивач не заперечує (т. 1, а.с. 13).

Зважаючи на означене клопотання, представник позивача в судові засідання не з`являвся.

Копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 28.02.2025 із судовою повісткою направлялись на зареєстровану адресу відповідача. До суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу із позначкою «вручено особисто» (проставленою 08.03.2025) (т.1, а.с. 176).

У судове засідання 26.03.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися, заяв та/або клопотань не надходило.

Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання, ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 26.03.2025 розгляд справи відкладено на 28.04.2025 (т.1, а.с. 180).

27.03.2025 до суду надійшли документи та інформація, витребувані ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 28.02.2025 (т. 1, а.с. 181-183).

У судове засідання 28.04.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися.

Зважаючи на відсутність станом на дату судового засідання належних доказів повідомлення відповідача про дату та час судового засідання, ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 28.04.2025 розгляд справи відкладено на 23.05.2025 (т.1, а.с. 196).

У судове засідання 23.05.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 23.05.2025 розгляд справи відкладено на 18.06.2025 (т. 1, а.с. 218).

12.06.2025 до суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання представника відповідача, адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни, про долучення її як учасника та ознайомлення з матеріалами справи (т. 1, а.с. 219).

У судове засідання 18.06.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися, інших заяв та/або клопотань не надходило.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 18.06.2025 розгляд справи відкладено на 22.08.2025 (т. 1, а.с. 237), зважаючи на відсутність станом на дату судового засідання належних доказів повідомлення відповідача про дату та час судового засідання.

У судове засідання 22.08.2025 сторони та/або їх представники не з`явилися. Від відповідача та/або його представника заяв та/або клопотань не надходило. Відзив на позов сторона відповідача так і не подала.

Про дати, час і місце судового розгляду відповідач повідомлявся належним чином, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень із судовими повістками відповідачу повернулись до суду із позначками «вручено особисто», проставленими 08.03.2025, 28.06.2025 (т. 1, а.с. 176, 238), а також із позначками «адресат відсутній за вказаною адресою», проставленими 03.05.2025, 15.05.2025, 29.07.2025 (т. 1, а.с. 209-210, 214-215, т. 2, а.с. 4-5), що відповідно до пунктів 1, 4 частини 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також ЦПК України) вважається належним повідомленням про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, відповідач викликався до суду шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т. 1, а.с. 193, 234, 250).

Судові засідання 26.03.2025, 28.04.2025, 23.05.2025, 18.06.2025 відкладалися, в тому числі, з огляду на неявку відповідача та надання йому можливості висловити заперечення проти позову та/або свою позицію стосовно заявленого позову.

У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 22.08.2025 вирішено здійснювати заочний розгляд справи (т. 2, а.с. 6).

Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (з огляду та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. Зміст правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАЧАЙ ГРОШІ» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №00-9909831 (т. 1, а.с. 77-86) у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію».

Як слідує із матеріалів справи, для підписання договору №00-9909831 від 19.10.2023 відповідачу було надано (надіслано на номер телефону НОМЕР_2 ) одноразовий ідентифікатор 61R34, яким і підписано кредитний договір зі сторони відповідача.

За допомогою одноразового ідентифікатора 64J44 ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту (т. 1, а.с. 66-68).

Підписанням договору ОСОБА_1 підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до п. 1.2 договору сума кредитного ліміту складає 5000 грн. Тип кредиту- кредитна лінія. Строк дії кредитної лінії: 120 днів. Позичальник зобов`язаний повернути кредит кредитодавцю 16 лютого 2024 року або достроково (п. 1.3 договору).

Умовами договору кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023 (п. 1.4 договору) визначено, що стандартна процента ставка складає 2,5% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, застосовується у межах строку користування кредитом. Знижена процентна ставка становить 0,4 % від суми кредиту за кожний день користування та застосовується як заохочення за умов, якщо позичальник сплатить нараховані проценти за користування кредитом не пізніше 18.11.2023, але не більше перших 30 днів користування кредитом.

За п. 1.5 кредитного договору, за надання кредиту позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю суму комісії в розмірі 250,00 грн, що складає 5 % від суми кредиту. Позичальник доручає кредитодавцю утримати розмір зазначеної комісії із суми кредиту, що підлягає перерахуванню позичальнику згідно договору.

Відповідно до п. 2.8 кредитного договору датою надання кредиту є дата перерахування кредитодавцем суми кредиту в розмірі 5000,00 зі свого поточного рахунку на банківський рахунок позичальника за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) № НОМЕР_1.

На підтвердження виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором позивач надав інформаційну довідку № 204/09 від 09.09.2024, видану ТОВ «Платежі Онлайн» як технологічного оператора платіжних послуг (т. 1, а.с. 25-27), відповідно до якої 19.10.2024 здійснено переказ коштів у розмірі 5000,00 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 .

Крім того, на виконання ухвали Баришівського районного суду Київської області від 28.02.2025 листом № 20.1.0.0.0/7-250311/83653-БТ від 20.03.2025 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомило суд, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_1 . Номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження операцій за платіжною карткою № НОМЕР_1 за період 19.10.2023 - 24.10.2023: НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 181-183).

В матеріалах справи містяться Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» (т. 1, а.с. 92-121).

Згідно із детальним розрахунком заборгованості, а також випискою з особового рахунку за кредитним договором, складеними ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» (т. 1, а.с. 37, 69-70, 76) заборгованість відповідача за кредитним договором становить 15500,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 5000,00 грн, заборгованість за відсотками - 10 250,00 грн, комісії - 250,00 грн.

22 січня 2024 року між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «МАКС КРЕДИТ» укладено договір факторингу № 22-01/2024 (т. 1, а.с. 132-147), із підписами та печатками сторін.

Відповідно до вищезгаданого договору клієнт відступив фактору права вимоги за укладеним кредитним договором згідно із реєстром боржників, в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги. Реєстр боржників - це інформація, що стосується боржників, оформлена за формою, встановленою договором. Дата відступлення прав вимоги - це робочий день, в який сторони склали і підписали акт прийому-передачі реєстру боржників. Акт прийому-передачі реєстру боржників - письмовий документ, який складається спільно клієнтом та фактором, у зв`язку з переходом прав вимоги від клієнта до фактора на умовах договору факторингу.

Відтак, відповідно до реєстру боржників за Договором факторингу № 22-01/2024 від 22.01.2024 (т. 1, а.с. 18-20) від ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» до ТОВ «МАКС КРЕДИТ» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 13500,00 грн. Даний факт підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 22-01/2024 від 22.01.2024 (т. 1, а.с. 148).

16 серпня 2024 року ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали Договір факторингу № 116082024-МК/ЕЙС (т. 1, а.с. 38-55), згідно із умовами якого, а також зважаючи на реєстр боржників за означеним договором факторингу (т. 1, а.с. 87-89) та акт прийому-передачі реєстру боржників за таким договором факторингу (т. 1, а.с. 56) ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором №00-9909831 від 19.10.2023 у розмірі 15500,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 5250,00 грн (що включає суму комісії - 250,00 грн), заборгованість за відсотками - 10 250,00 грн.

На час розгляду справи судом відповідачем не надано даних та належних і допустимих доказів, що свідчать про погашення заборгованості за кредитним договором або про причини несвоєчасного погашення заборгованості за договором у добровільному порядку.

Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

Позивач вважає, що відповідачем порушені умови договору №00-9909831 від 19.10.2023, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку.

IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Зміст спірних правовідносин.

Щодо змісту кредитного договору, а також правового регулювання питань стягнення заборгованості за кредитним договором, що складаються із сум основного боргу та процентів за користування кредитними коштами, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із статтею 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Пунктами 5 та 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Положеннями ст. 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що закріплено вимогами ст. 611 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що визначено положеннями ст. 599 ЦК України.

Вирішуючи питання підставності стягнення комісії, як складової заборгованості за кредитним договором, суд застосовує такі норми права та висновки Верховного Суду.

За статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 зроблено правовий висновок: «10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно із частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини 1 статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (надалі також Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне управління кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.1 щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за управління кредиту без конкретного переліку які саме послуги надаються є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст.1054ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15.

Щодо правового регулювання питання відступлення прав вимоги за кредитним договором на умовах факторингу.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором (статті 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно із статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Норми процесуального права, що підлягають застосуванню.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (надалі також ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідачка - разом з поданням відзиву.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частинами 2, 3 ст. 12 ЦПК України унормовано, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За п. 2, 4, п. 6, п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Як слідує із статей 280, 281 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 ЦПК України.

Зміст спірних правовідносин полягає у виконанні/невиконанні сторонами своїх зобов`язань за кредитним договором. Предметом позову є стягнення заборгованості позичальника (відповідача) внаслідок неповернення суми кредиту та несплати процентів річних, суми комісії.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.

V. Мотивована оцінка аргументів учасників справи. Висновки суду за результатами розгляду позову.

За результатами дослідження фактичних обставин, що мають визначальне значення для розгляду цієї справи, зважаючи на докази, надані на їх підтвердження, а також застосувавши релевантні норми права, суд зазначає та виснує таке.

Судом встановлено, що договір кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023 укладений між сторонами в електронній формі.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора.

Суд дійшов до висновку, що при укладенні договору його сторонами було погоджено усі істотні умови договору.

Договір кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023 є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд доходить до переконання, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не здійснив розрахунок за договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню.

Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути, крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками, а також заборгованість за комісією, сума якої позивачем включена до суми основного боргу.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що заборгованість за кредитним договором за період з 19.10.2023 по 24.12.2024 становить 15500,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 5250,00 грн, заборгованість за відсотками - 10 250,00 грн.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Водночас, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України).

Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього зі сторони відповідача.

Щодо стягнення суми основного боргу.

Як встановлено судом, відповідачу були перераховані кошти у загальному розмірі 5000,00 грн на виконання умов кредитного договору. Спосіб перерахування коштів відповідає умовам договору.

Відповідачем не спростовано факт отримання кредитних коштів та/або їх розмір (суми основного боргу).

Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 5000,00 грн за договором кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023.

Належних доказів того, що відповідач повернув кошти у сумі 5000,00 грн за означеним кредитним договором, матеріали справи не містять.

Водночас, позивачем заявлено до стягнення більшу суму основного боргу - 5250,00 грн, до складу якої позивачем включена сума комісії у розмірі 250,00 грн.

В розділі IV цього судового рішення викладені позиції Верховного Суду щодо можливості/підставності нарахування та стягнення кредитором сум комісії за кредитним договором.

Враховуючи такі висновки Верховного Суду в аспекті обставин цієї справи, суд доходить до висновку, що оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком кредитодавця, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Така дія, як надання фінансового інструменту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція відповідає економічним потребам лише самого кредитодавця та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії останнього не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Відтак, суд доходить до висновку про нікчемність відповідних положень кредитного договору щодо сплати позичальником (відповідачем) додаткових платежів у вигляді суми комісії, зважаючи на що суд не вбачає підстав для стягнення суми в розмірі 250,00 грн, яка є за своєю суттю комісією за надання кредитних коштів, у заявленому позивачем складі суми основного боргу.

Щодо заборгованості зі сплати процентів.

За розрахунками позивача, розмір процентів, заборгованість відповідачки за якими наявна за кредитним договором, становить 10 250,00 грн.

В розглядуваному випадку розмір процентів (2,5 % в день, оскільки докази можливості застосування зниженої процентної ставки за користування кредитом в матеріалах справи відсутні) та строк кредитування (120 днів) визначені договором.

Розрахунок заборгованості процентів за користування кредитом здійснений позивачем з дати укладення кредитного договору по 16.02.2024, тобто, в межах строку кредитування (120 днів), що узгоджується із послідовними висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц.

Суд зауважує, що відповідно до умов кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами за договором кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023 розраховуються та становлять: 15000,00 грн (5000,00 грн х 2,5 % х 120 днів).

Разом з тим, позивачем до стягнення з відповідача заявлена менша сума процентів, а саме - 10250,00 грн, що є правом позивача та не погіршує становище відповідача, зважаючи на що суд констатує відповідність наданого позивачем розрахунку заборгованості за процентами умовам кредитного договору, а також означеним вимогам Закону України «Про споживче кредитування».

Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення заборгованості по процентах за користування кредитними коштами за вищевказаним договором, матеріали справи не містять.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами за договором кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023 в межах суми заявлених позовних вимог - 10250,00 грн.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, судом досліджені докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку обґрунтування, викладені в позовній заяві, а також докази, надані позивачем.

За результатами, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи все вищевикладене, дійшов до переконання, що позов підлягає задоволенню частково шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023 на суму 15250,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 5000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами - 10250,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми комісії в сумі 250,00 грн слід відмовити, оскільки такі вимоги, з огляду на вищевикладені висновки суду, є необґрунтованими.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2422,40 грн (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією № 5984 від 20.01.2025 (т. 1, а.с. 16).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2383,40 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (15250,00 грн х 100 % : 15500,00 грн = 98,39 %. 2422,40 грн х 98,39 % = 2383,40 грн).

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які просить стягнути позивач із відповідачки, суд зазначає та виснує таке.

В обґрунтування підставності та розміру понесених позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС» витрат на правничу допомогу в розмірі 7000 грн, разом з позовною заявою подано копії таких документів: договору про надання правничої допомоги №2211/Е від 22.11.2024, укладеного між ТОВ «ФК «ЕЙС» та Адвокатським об`єднанням «Тараненко та партнери»; додаткової угоди №10 до договору про надання правничої допомоги №2211/Е від 22.11.2024; акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №2211/Е від 22.11.2024, в якому міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних АО «Тараненко та партнери» (т. 1, а.с. 57-60, 71-74).

Суд доходить до висновку, що на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача його представником надано всі необхідні докази.

Відповідач ні заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, ні обґрунтувань щодо неспівмірності таких витрат не подав.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.03.2025 у справі №275/150/22 (із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 904/3583/19), обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відтак, зважаючи на відсутність вчинення відповідачем дій, спрямованих на заперечення проти вимог позивача відносно відшкодування витрат на правову допомогу, суд позбавлений процесуальної можливості розглянути питання щодо зменшення та/або неспівмірності заявлених вимог про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката, а тому з відповідача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 6887,30 грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог, 7000 грн х 98,39 % = 6887,30 грн).

До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Враховуючи все вищевикладене, керуючись положеннями Законів України «Про споживче кредитування», «Про електронну комерцію», ст. 1, 3, 12, 15, 16, 204, 207, 509, 510, 512-514, 525, 526, 527, 530, 549, 551, 610-612, 625-629, 638, 639, 641, 642, 1046, 1048 - 1050, 1054, 1055, 1077, 1078 ЦК України, ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» заборгованість за договором кредитної лінії №00-9909831 від 19.10.2023 в сумі 15250,00 грн (п`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят гривень 00 копійок), з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту)- 5000,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами - 10250,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення комісії в сумі 250,00 грн (заявлена у складі основного боргу) - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 2383,40 грн (дві тисячі триста вісімдесят три гривні 40 копійок) та 6887,30 грн (шість тисяч вісімсот вісімдесят сім гривень 30 копійок) витрат на правничу допомогу.

Відповідачу направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем - в той же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 25.08.2025.

Дані відносно позивача:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС»

місцезнаходження: Харківське шосе, будинок 19, офіс 2005, м. Київ, 02090.

Дані відносно відповідача:

ОСОБА_1

РНОКПП: НОМЕР_4

АДРЕСА_1 .

Суддя

Баришівського районного суду

Київської області Марина ЦИРУЛЕВСЬКА