ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9100/24
провадження № 2/753/3442/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Маркєлової В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Овчаренко К.А.,

представника позивача -. адвоката Лабовкіна О.О.,

представника відповідача - адвоката Морозова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,

У С Т А Н О В И В:

07.05.2025 представник позивача -. адвокат Лабовкін О.О. звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з цим позовом.

Позивач заявляє вимогу визнати недійсним Договір позики від 20 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. і був зареєстрований в реєстрі за № 60.

Позово було бґрунтовано наступним.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є братами, мають спільну матір ОСОБА_3 яка проживає за адресою АДРЕСА_1 . У січні 2022 року Позивач, Відповідач та їхня матір здійснили перерозподіл майна, що підлягало б спадкуванню у разі смерті ОСОБА_3 .

Перерозподіл спадщини був оформлений наступними правочинами, а саме: - Договір купівлі-продажу 3/8 частки квартири від 22.01.2022, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., зареєстрований в реєстрі за № 62 (далі за текстом - договір купівлі-продажу); - Договір позики коштів від 22.01.2022, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., зареєстрований в реєстрі за № 60 (далі за текстом - договір позики).

Згідно договору купівлі-продажу Відповідач відчужив частин квартири Позивачу, в якій проживає їхня матір - ОСОБА_3 . Так, Договором купівлі-продажу передбачено, що Продавець ( ОСОБА_2 ) передає у власність (продає), а Покупець ( ОСОБА_1 ) приймає (купує) в Продавця 3/8 (три восьмих) частки квартири номер АДРЕСА_2 , і сплачує її вартість за ціною та в порядку, передбачених Договором (п. 1.1.). Згідно із зазначеним Договором купівлі-продажу Покупець вказаної квартири - ОСОБА_1 (Позивач по цій справі) повністю розрахувався з ОСОБА_2 (Відповідач по цій справі) за придбану квартиру (п. 2.1. Договору).

В свою чергу, Договором позики передбачено, що нібито Позикодавець (Відповідач) до підписання цього Договору передав у власність Позичальника (Позивача), а Позичальник прийняв від нього грошові кошти в розмірі 139 178,62 грн, які на момент укладення Договору виходячи з курсу Національного Банку України на початок дня укладення Договору (1 USD = 28,4038 грн) є еквівалентом 4 900,00 грн. Однак, фактично ОСОБА_1 не отримував жодних грошових коштів у ОСОБА_2 , а реальною метою укладення цього договору позики було забезпечення гарантії для ОСОБА_2 в тому, що він отримає певне майнове благо за визначених ними обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3, ч. 5 - ч. 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зазначає, що у даному випадку, підставами недійсності Договору позики є:

1) суперечність вимогам ЦК України (порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України), що проявляється у відсутності факту передання грошових коштів при тому, що договір позики має реальний характер, та не може укладатися без фактичного передання грошових коштів в момент його укладення;

2) невідповідність волевиявлення учасників правочину внутрішній волі його учасників (порушення ч. 3 ст. 203 ЦК України), що проявляється у наявності волевиявлення до перерозподілу майна, яке може підлягати спадкуванню у разі смерті матері Відповідачів, а не на дійсні позикові відносини;

3) відсутність спрямування правочину на реальне настання наслідків правочину (порушення ч. 5 ст. 203 ЦК України).

1. Так, як зазначалося вище, ОСОБА_1 не отримував гроші у позику від ОСОБА_2 . Позивач не складав жодних розписок про отримання від Відповідача грошових коштів у Позику. Крім цього, ту обставину, що ОСОБА_1 не отримував ніяких грошових коштів від ОСОБА_2 може підтвердити їхня матір - ОСОБА_3 (клопотання про виклик свідка додається).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним не з моменту досягнення домовленості між сторонами, а з моменту передання грошей в позику. Відтак, відсутність факту отримання Позивачем грошових коштів у позику є підставою для визнання договору позики недійсним.

Крім цього, Позивач та Відповідач не мали волевиявлення до встановлення позикових відносин, до передання грошових коштів у борг, а під оспорюваним договором позики насправді приховували реальні відносини з перерозподілу майна, яке в подальшому може стати спадковим майном.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

Так, як зазначалося вище, в той же день, коли було підписано вищезазначеної Договір позики - 20 січня 2022 року, тим же нотаріусом ОСОБА_4 було посвідчено інший договір, укладений між Позивачем та Відповідачем, а саме - Договір купівлі-продажу 3/8 частки квартири АДРЕСА_2 . Згідно із зазначеним Договором купівлі-продажу Покупець вказаної квартири - ОСОБА_1 (Відповідач по цій справі) повністю розрахувався з ОСОБА_2 (Позивачем по цій справі) за придбану квартиру.

А вищезазначений Договір позики було укладено з метою гарантування майнових інтересів ОСОБА_2 .

Факт того, що гроші за Договором позики Позивач ОСОБА_1 не отримував може підтвердити матір Позивача та Відповідача - ОСОБА_3 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 (Тел.: НОМЕР_3 ), тобто у квартирі, 3/8 частки якої було продано за вищезазначеним Договором купівлі-продажу, заява про виклик як свідка якої додається.

Також, варто звернути увагу на те, що згідно договором позики строк встановлений для повернення коштів - до 20.01.2023, але Відповідач більше року не вживав жодних заходів задля повернення грошових коштів (які нібито надавалися згідно договору позики). Тобто, довготривале невживання заходів є неприроднім явищем у випадку, коли між особами наявні реальні позикові відносини. Відтак, тривале невживання дій щодо повернення позики також вказує на удаваний характер договору позики, а тим паче на удаваність цього договору вказує укладення цього договору в один і той же день із договором купівлі продажу частини квартири, що укладений між одними й тими ж сторонами.

В цьому контексті заслуговують на увагу висновки Комунарського районного суду м. Запоріжжя у Рішенні від 30 березня 2023 року по справі № 333/21/23, в якому він зазначив наступне: «суд, проаналізувавши надані письмові документи, прийшов до таких висновків. Так, сторони підписали 10 травня 2018 року договір позики № 51/77/18 на суму 444 878,35 грн., позивачем ця сума в цей же день перерахована на банківський рахунок відповідача в повному обсязі. В цей же день сторони уклали договір бронювання квартири, вартість якої становить саме таку ж суму, яку позивач сплатив по договору позики. При цьому матеріали справи свідчать про те, що з моменту укладання спірного Договору позики будь-яка з його сторін взагалі не вчиняла дій щодо його реального виконання, так, станом на 31.10.2022 р. «позика» не повернута, ОСОБА_1 дій на примусове стягнення цієї «позики» не вчинено. Крім того, суд врахував, те що додаткова угода №2 до договору позики укладений безвідсотковий, позика надана у строк до 31.10.2022 року, тобто на строк 7 місяців, без якогось забезпечення чи мети отримання прибутку. В сукупності з тим фактом, що в цей же день укладений договір бронювання квартири з визначеною вартістю, яка повністю відповідає сумі позики, це свідчить, на думку суду, про спрямованість волі позивача ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестиційна компанія «Рассвет» на виникнення між ними цивільно-правових відносин в сфері інвестування в будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 . «…» З огляду на умови спірного Договору позики, а також поведінку сторін, як при його укладанні, так і після, з урахуванням терміну від моменту його укладання та до моменту звернення до суду з даним позовом, суд дійшов висновку, що у даному випадку метою укладання Договору позики було внесення інвестиції позивачем в будування житлового будинку, що безперечно має ознаки договору інвестування. Тобто правовідносини, які склалися за спірним правочином за своєю правовою природою відносяться до інвестування в забудову житлового будинку, що свідчить про удаваність Договору позики як правочину». Таким чином, вищевикладені обставини вказують на те, що у сторін оспорюваного договору позики не було волевиявлення на укладення договору позики, та передання грошових коштів, а було зовсім інше волевиявлення, що підтверджує невідповідність цього договору волевиявленню учасників, та відсутність у Позивача та Відповідача наміру до реального настання правових наслідків передбачених цим договором позики.

Ухвалою від 06.06.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначив підготовче засідання на 01.08.2024 о 14 год. 30 хв.

25.06.2024 Відповідач подав відзив, у якому позов не визнав повністю і зазначив наступне.

Ухвала від 06.06.24 про відкриття провадження у справі 753/9100/24 надійшла в електронний кабінет Відповідача 10.06.24. Граничний строк для надання відзиву спливає 25.06.24 включно.

Відповідач є військовослужбовець ЗСУ, знаходиться на службі у військовій частині і відповідно не має фізичної можливості отримати особисто на домашню адресу реєстрації і проживання в м. Києві ухвалу суду про відкриття провадження та копію позовної заяви із додатками у паперовому вигляді згідно ухвали суду від 06.06.24 про відкриття провадження (753/9100/24.

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться справа № 753/9100/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Вважає, що договір купівлі-продажу від 20.01.2022 не є предметом даного позову та спору. ·

15 березня 2024 Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження по справі 201/2888/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за нотаріально посвідченим Договором позики коштів від 20 січня 2022 року.

Відповідач звернувся до суду за захистом свого права з позовною заявою до Позивача без штрафних санкцій, то оскільки вже відкрито провадження у справі 201/2888/24 тому згідно вимог ЦПК України зустрічну заяву Відповідач не подає у Дарницький райсуд м. Києва у цьому провадженні.

Вважає, що Позивач оспорює договір позики від 20.01.2022 виключно з метою затягування розгляду справи, що обумовлено лише єдиною метою - небажання виконувати взяті на себе договірні зобов`язання та спосіб захисту власних інтересів.

Позивач (Позичальник) на стадії укладання договору позики від 20.01.2022 усвідомлював і розумів умови договору позики та прийняв їх, договір позики погоджений відповідно до ст. 1046 - 1052ЦК України. З наданого до суду представником Позивача примірника договору позики вбачається, що в ньому зазначена сума позики, порядок надання та повернення позики, зазначений розмір пені у разі порушення строків повернення позики, строк дії договору позики та інше. ·

20 січня 2022 року між Відповідачем (Позикодавець) та Позивачем (Позичальник) був укладений договір позики коштів в письмовій формі, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., що був зареєстровано 20.01.2022 в реєстрі за № 60, відповідно до умов якого, Відповідач передав Позивачу у власність грошові кошти в розмірі 139 178,62 грн, які на момент укладання Договору, виходячи з офіційного курсу Національного Банку України (далі-НБУ) на початок дня укладання Договору є еквівалентом 4 900,00 (чотирьом тисячам дев`ятистам) доларам,00 центам США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів Позивач (Позичальник) зобов`язувався повернути Відповідачу (Позикодавець) за курсом, еквівалентним на день повернення, виходячи з офіційного курсу долара США Національного Банку України на початок дня розрахунку, з кінцевим строком повернення до 20 січня 2023 року (п. 1 Договору позики від 20.01.2022).

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог у повному обсязі і свою позицію обґрунтовує наступним:

1. Звертає увагу суду, що представник Позивача умисно вводить суд в оману та спотворює факти про родинні стосунки стосовно Відповідача, зокрема, що: « ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є братами, мають спільну матір ОСОБА_3 », що не відповідає дійсності.

2. Відображена представником Позивача у позові інформація не відповідає обставинам щодо: «У січні 2022 року Позивач, Відповідач та їхня матір здійснили перерозподіл майна, що підлягало б спадкуванню у разі смерті ОСОБА_3 . Перерозподіл спадщини був оформлений наступними правочинами, а саме: - Договір купівлі-продажу 3/8 частки квартири від 22.01.2022, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., зареєстрований в реєстрі за № 62 (далі за текстом - договір купівлі-продажу); - Договір позики коштів від 22.01.2022, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., зареєстрований в реєстрі за № 60 (далі за текстом - договір позики). Згідно договору купівлі-продажу Відповідач відчужив частин квартири Позивачу, в якій проживає їхня матір - ОСОБА_3 » Яка ? «їхня матір - ОСОБА_3 » ? Про ЯКУ спадщину йде мова - НЕВІДОМО. З матеріалів позову, ані з тексту Договору купівлі-продажу, а тим паче Договору позики коштів, відсутня будь-яка письмова інформація про цю особу ( ОСОБА_3 ).

3. Щодо доводів по тексту позову, що: «Однак, фактично ОСОБА_1 не отримував жодних грошових коштів у ОСОБА_2 , а реальною метою укладення цього договору позики було забезпечення гарантії для ОСОБА_2 в тому, що він отримає певне майнове благо за визначених ними обставин» . Про (які?) гарантії забезпечення (забезпечення кого ? або чого? ким ? та /або чим? ) (яке? ) певне майнове благо і за (яких?) визначених (ким ? та чим? ) та (яких?) обставин яке майнове благо ? йде мова у позові - невідомо. Усі доводи сторони Позивача базуються на припущеннях, без доказів, що Позивач не отримував позику, що як пише представник Позивача у позові «Договір позики від 20.01.2022 було укладено з метою гарантування майнових інтересів ОСОБА_2 .»

4. Позивач у позовній заяви не навів жодного доказу з приводу того, що його волевиявлення не було вільним, здійснювалось під впливом і не відповідало його внутрішній волі.

Пред`являючи позов про визнання договору позики недійсним, представник Позивача посилається на положення статей 203, 215, 1046 ЦК України. При цьому заявив, що у Позивача не було вільного волевиявлення на укладення договору позики і що коштів за договором він не отримував та не складав жодних розписок про отримання від Відповідача грошових коштів у позику. Однак представник Позивача не додав до позову доказів на підтримку тверджень відсутності факту передачі Позивачу від Відповідача коштів за договором позики, не надав жодного доказу про неотримання Позивачем коштів за договором позики, окрім голослівної позовної заяви.

Звертає увагу суду, що представник Позивача ігнорує п. 11 Договору позики , в якому Позивач ОСОБА_1 , як Позичальник підтверджує той факт, «що гроші позичаються ним для особистих потреб», чим підтверджує, що саме Позивач отримав гроші у позику, яка йому необхідна для його особистих потреб до підписання Договору позики коштів (п.1 Договору позики від 20.01.2022).

Представник Позивача не вважає нотаріально посвідчену розписку, оформлену у формі Договору позики коштів від 20.01.2022 року, який власноруч підписав його клієнт, (Позивач у справі ОСОБА_1 ) доказом отримання грошових коштів.

Однак , беззаперечний факт отримання Позивачем коштів за договором позики в розмірі 139 178,62 грн, що на день укладання Договору ,за курсом НБУ становило еквівалент 4900,00 (чотирьом тисячам дев`ятистам) доларам,00 центам США підтверджується особистим підписом Позивача на Договорі позики від 20.01.2022 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Про це йде мова у Постанові Верховного Суду України 24 лютого 2016 року №6-50цс16.

5. За змістом положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Представник позивача ігнорує також пункт 10 Договору позики від 20.01.2022 де вказано, що Сторони в присутності нотаріуса стверджують, що: «Однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки»; «Договір спрямований на реальне настання правових наслідків ,що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі»; «Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину»; «вони не обмежені в праві укладати цей правочин; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладання Договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських ,наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно розуміти зміст Договору; проект Договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених Сторонами, та умов, які є обов`язковим, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений».

Тобто, представник Позивача на обґрунтування своїх позовних вимог не надав належних доказів, недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України.

6. Вважає, що клопотання представника Позивача про виклик та допит у якості свідка ОСОБА_3 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) не підлягає задоволенню, оскільки Цивільно-процесуальним законом визначені обставини справи, які можуть бути підтверджені тільки певними засобами доказування. ·

Крім цього , як свідчить сам надрукований текст Договору позики від 20.01.2022 така собі особа , як ОСОБА_3 «свідок», не була присутня при передачі Відповідачем ОСОБА_2 (Позикодавець) грошей Позивачу ОСОБА_1 (Позичальник) відповідно до Договору позики так само і за будь-яким договором 20.01.2022 - доказ текст договору.

За положеннями статті 1051 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані Позичальником від Позикодавця.

Отже, якщо Договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Верховний Суд у постановах від 18.07.2018 у справі № 143/280/17 від 02.09.2020 у справі №569/24347/18 зазначив, що факт виконання зобов`язання за договором позики коштів не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка.

Щодо твердження представника Позивача «що згідно договором позики строк встановлений повернення коштів до 20.01.2023, але Відповідач більше року не вживав жодних заходів задля повернення грошових коштів (які нібито надавалися згідно договору позики)», зазначає, що Позивачу відомо з матеріалів справи Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська справа 201/2888/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягування боргу за нотаріально посвідченим Договором позики коштів від 20 січня 2022, що Відповідач ОСОБА_2 є військовослужбовцем ЗСУ, УБД та перебуває з квітня 2022 року по теперішній час на військовій службі в лавах ЗСУ. Тому вже будучі після шпиталю та перебуваючи на лікуванні, а потім в відпустці в березні 2023 року, Відповідач звернувся із позовом до Позивача про стягнення боргу за договором позики від 20.01.2022.

Вважає, що у позові представник Позивача безпідставно посилається на зазначену у позові судову практику Комунарського районного суду м. Запоріжжя Рішення від 30.03.23 справа,333/21/23, так як зазначене у позові судове рішення стосуються правовідносин , які не є подібними правовідносинам у даній справі.

У відзиві просить:

1. Відмовити Позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

2. Відмовити у задоволенні клопотання представника Позивача про виклик свідка ОСОБА_3 , оскільки факт виконання зобов`язання за договором позики коштів не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка про що зазначено у відзиві.

3. Судові витрати покласти на Позивача.

В судовому засіданні 08.12.2024 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про виклик для допиту як свідка ОСОБА_3 - для підтвердження факту неотримання грошей позивачем за оспорюваним Договором позики, оскільки факт передачі коштів не може бути підтверджений чи спростований таким засобом доказування як допит свідка.

Ухвалою від 17.04.2025 суд визнав обов`язковою явку Позивача в судові засідання.

В судовому засіданні 18.06.2025 представник позивача -. адвокат Лабовкін О.О. уточнив, що позивач і відповідач не є братами, і не мають спільної матері, а вони є родичами, а саме - Відповідач є дядьком Позивача і рідним братом матері Позивача. Позов підтримав повністю. Пояснив, що Після смерті дідуся Позивача відкрилася спадщина, і саме з метою її розподілу було укладено Договори позики і купівлі-продажу частки вкартири, про які зазначено у позові. Тяжкими життєвими обставинами, внаслідок яких його довіритель уклав Договір позики, було те, що він не бажав, щоб Відповідач когось підселив у частку квартири, яку успадкував Відповідач, і у якій живе матір Позивача.

Представник відповідача - адвокат Морозов Є.О. в судовому засіданні 18.06.2025 позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Суд установив, що 20 січня 2022 року між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) укладено Договір позики, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. і був зареєстрований в реєстрі за № 60.

Відповідно до п. 1 цього Договору, Позикодавець ОСОБА_2 до підписання цього Договору передав Позичальнику ОСОБА_1 у власність грошові кошти в розмірі 139 178,62 грн, які на момент укладання Договору, виходячи з офіційного курсу Національного Банку України (далі-НБУ) на початок дня укладання Договору є еквівалентом 4 900,00 (чотирьом тисячам дев`ятистам) доларам,00 центам США. Таку ж саме суму грошових коштів без нарахування процентів Позивач (Позичальник) зобов`язувався повернути Відповідачу (Позикодавець) за курсом, еквівалентним на день повернення, виходячи з офіційного курсу долара США Національного Банку України на початок дня розрахунку, з кінцевим строком повернення до 20 січня 2023 року.

Відповідно до п. 9 цього Договору, передача Позикодавцем грошей за п. 1 Договору Позичальнику відбулась в повному обсязі до підписання Договору (а.с. 10, зворот).

Суд враховує висновок про застосування норм права, викладений у подібних правовідносинах у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50цс16, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Тому зазначені пункти цього Договору суд оцінює як належний, допустимий і достовірний доказ факту отримання коштів Позивачем, якого достатньо для підтвердження факту передачі грошових коштів в розмірі 139 178,62 грн Позикодавцем ОСОБА_2 у власність Позичальнику ОСОБА_1 до підписання Договору, оскільки справжність підписів сторін договору сторонами справи не оспорюється, Договір засвідчено нотаріусом у присутності нотаріуса, сторони під час його підписання мали повний обсяг дієздатності, розуміли значення своїх дій та їх юридичні наслідки.

За положеннями статті 1051 ЦК України Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, якщо Договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Верховний Суд у постановах від 18.07.2018 у справі № 143/280/17 від 02.09.2020 у справі № 569/24347/18 зазначив, що факт виконання зобов`язання за договором позики коштів не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка.

Суд враховує цей висновок, у зв`язку з чим Позивачу було відмовлено у задоволенні його клопотання про допит як свідка його матері, ОСОБА_5 , на підтвердження нею факту непередачі грошових коштів за договором Позивачу Відповідачем Позивачу до моменту укладення Договору позики, оскільки такі свідчення як доказ є очевидно недопустимими з огляду на зміст спірних правовідносин.

Пред`являючи позов про визнання договору позики недійсним, представник Позивача посилається на положення статей 203, 215, 1046 ЦК України. При цьому заявив, що у Позивача не було вільного волевиявлення на укладення договору позики.

У пункті 11 Договору позики зазначено, що ОСОБА_1 як Позичальник підтверджує той факт, «що гроші позичаються ним для особистих потреб».

У пункті 10 Договору позики вказано, що Сторони в присутності нотаріуса стверджують, що: «Однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки»; «Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним та відповідає внутрішній волі»; «Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину»; «вони не обмежені в праві укладати цей правочин; вони не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково); вони не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладання Договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті, не перебувають під впливом лікарських ,наркотичних засобів, психотропних речовин; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно розуміти зміст Договору; проект Договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, визначених Сторонами, та умов, які є обов`язковим, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений».

Отже, Позивач не надав суду доказів з приводу того, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а Договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд дійшов висновку, що Позивач (Позичальник) під час укладання Договору позики від 20.01.2022 усвідомлював і розумів умови договору позики та прийняв їх, договір позики погоджений відповідно до ст. 1046 - 1052 ЦК України. У зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні у зв`язку з його недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позові відмовлено, тому ці витрати залишаються за позивачем.

Керуючись нормами ст. 2, 5, 12, 141, 209, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

ПозивачОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 01.08.2025.

Суддя В.М. Маркєлова