Житомирський апеляційний суд
Справа №283/752/14-ц Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М.
Категорія 70 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №283/752/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на додаткове рішення Малинського районного суду Житомирської області від 15 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хомич В.М.

встановив:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти на свою користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи проводити стягнення з 14.03.2014, допустивши негайне виконання в межах платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати в сумі 243,60 грн.

28 лютого 2025 року до Малинського районного суду Житомирської області надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 аліментів.

В обґрунтування заяви позивач зазначила, що в березні 2014 року вона звернулася до Малинського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, у якому просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти на свою користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

26 травня 2014 року Малинським районним судом Житомирської області було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, яким вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи проводити стягнення з 14.03.2014.

Проте зазначає, що при виготовлені повного тексту рішення судом першої інстанції було допущено описку, а саме зазначено про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини заробітної плати. Вказує, що на даний час ОСОБА_2 крім заробітної плати отримує і пенсію, однак аліменти з пенсії останнього державним виконавцем не стягуються, оскільки у повному тексті рішення суду від 26.05.2014 зазначено про стягнення аліментів лише із заробітної плати.

Враховуючи викладене, просила задовольнити заяву та ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , у розмірі частки заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 березня 2014 року, до досягнення дитиною повноліття.

Додатковим рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 15 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено та ухвалено додаткове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 березня 2014 року, до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись із зазначеним додатковим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та залишити в силі рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2014 року. При цьому зазначає, що рішення суду є незаконним і таким, що порушує принцип правової визначеності, норми Цивільного процесуального кодексу України і Сімейного кодексу України, а також фактично скасовує суть рішення 2014 року поза передбаченими законом процедурами.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2014 року, що набрало законної сили, є чинним, не було оскаржене та виконувалося добросовісно протягом 11 років. Водночас позивачка ОСОБА_1 , будучи фактично не згодною із зазначеним судовим рішенням, не оскаржувала його в апеляційному порядку, повторно звернулась в суд з вимогою задовольнити її заяву повністю та ухвалити у справі по суті нове судове рішення, що є неприпустимим. У 2019 році ОСОБА_1 вже зверталася до Малинського районного суду з позовом про зміну розміру аліментів, що стягуються на утримання неповнолітньої дитини. За результатами розгляду цього позову та аналізу чинного на той час рішення суд відмовив у задоволенні позову, що підтверджує обґрунтованість, актуальність та завершеність первісного рішення. Позивач не оскаржила це рішення, а подальші дії зводяться до спроб змінити зміст судового акту через формальні процесуальні механізми, що свідчить про неправомірну спробу перегляду встановлених судом правових наслідків без дотримання вимог процесуального закону.

Отже, ухвалення додаткового рішення у 2025 році, яке фактично переписує зміст рішення 2014 року та вводить нові юридичні наслідки (новий спосіб стягнення, перерахунок заднім числом), є грубим порушення принципу правової визначеності, підриває авторитет судової системи та створює ситуацію правової нестабільності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить додаткове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. На обґрунтування відзиву зазначає, що в березні 2014 року вона звернулася до Малинського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, у якому просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти на свою користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 26 травня 2014 року Малинським районним судом Житомирської області було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, яким вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи проводити стягнення з 14.03.2014. Проте зазначає, що при виготовлені повного тексту рішення судом першої інстанції було допущено описку, а саме зазначено про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частини заробітної плати.

Вказує, що на даний час ОСОБА_2 крім заробітної плати отримує і пенсію, однак аліменти з пенсії останнього державним виконавцем не стягуються, оскільки у повному тексті рішення суду від 26.05.2014 зазначено про стягнення аліментів лише із заробітної плати.

На думку позивача, єдиною метою відповідача для подачі апеляційної скарги до суду є уникнення від виконання свої батьківських обов`язків щодо належного забезпечення дитини та створення належних умов для її розвитку.

Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 14 березня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягувати з ОСОБА_2 аліменти на свою користь на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (а.с.1-2).

У вступній та резолютивній частинах рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2014 року, які були оголошені у судовому засіданні зазначено наступне: «Позов задовольнити. Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини від всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи проводити стягнення з 14.03.2014, допустивши негайне виконання в межах платежу за один місяць» (а.с.31).

У повному тексті рішення Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2014 року зазначено наступне: «Позов задовольнити. Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/4 частини заробітної плати, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи проводити стягнення з 14.03.2014, допустивши негайне виконання в межах платежу за один місяць» (а.с.32).

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , звертаючись 14 березня 2014 року до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, заявляла вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 26 травня 2014 року фактично вимога ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволена. Проте, 26 травня 2014 року судом не були вирішені вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів у відповідності до вимог ст. 183 СК України у редакції, що діяла станом на день розгляду позову, яка передбачала чітке зазначення словосполучення «частка заробітку (доходу)», натомість суд у повному тексті судового рішення вказав визначення «заробітна плата», що не є тотожним «заробітку (доходу)».

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановленихстаттею 430 цього Кодексу.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

У наведеній правовій нормі міститься виключний перелік умов, за наявності яких суд, що ухвалив рішення, може ухвалити додаткове рішення. Тлумачення частин першої та другої статті 270 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що головне значення додаткового рішення полягає у забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом внаслідок неналежного виконання вимог частини першої статті 264 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) вказала, що неповнота судового рішення може полягати в невирішеності деяких питань, що стояли перед судом. Однак, через незмінність судового рішення суд, який його ухвалив, не вправі при прийнятті додаткового рішення скасовувати чи змінити первісне рішення, проте він має право виправити деякі його недоліки.

Велика Палата Верховного Суду висновує, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209-246 ЦПК України (статей 201-221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №1540/4122/18 (адміністративне провадження №К/9901/36261/19) зазначив, що процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем вимоги.

Отже, додатковим судовим рішенням вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, враховуючи, що 26 травня 2014 року судом під час ухвалення рішення вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів не були вирішені у відповідності до вимог ст. 183 СК України (у редакції на час ухвалення рішення), яка передбачала визначення розміру аліментів у частці саме від заробітку (доходу) батька дитини, суду першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неповного встановлення судом обставин справи та невірної оцінки доказів, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Додаткове рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи про стягнення аліментів. (п.3 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а додаткове рішення Малинського районного суду Житомирської області від 15 травня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 серпня 2025 року.

Головуючий Судді