УХВАЛА

11 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 209/4729/24

провадження № 61-8905ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Куценка Вячеслава Анатолійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Кам`янського (раніше - Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська) від 23 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2025 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» про визнання правочину недійсним та

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (далі - ТОВ «Укр Кредит Фінанс») звернулось до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 1345-9618 від 09 лютого 2024 року в розмірі 35 529,10 грн, з яких прострочена заборгованість з комісії за видачу кредиту - 2 355,00 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 15 700,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 17 474,10 грн.

Зазначало, що 09 лютого 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 за допомогою веб-сайту укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1345-9618, який разом з Правилами надання споживчих кредитів складають єдиний договір, у якому визначаються всі його істотні умови, з яким відповідач була попередньо ознайомлений.

Договір укладався дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, внаслідок чого відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» у сторін такого договору виникли цивільні права та обов`язки майнового характеру. Відповідно до умов договору відповідач отримав від позивача кредит у розмірі 15 700,00 грн строком кредитування на 300 днів, заявленим строком 14 днів, зниженою відсотковою ставкою - 1,20 % в день, стандартною відсотковою ставкою - 1,50 % в день.

Свої зобов`язання щодо погашення кредиту та відсотків відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 26 квітня 2024 року виникла вказана в позові заборгованість.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсним договір, укладений між ним та ТОВ «Укр Кредит Фінанс», про відкриття кредитної лінії № 1345-9618 продукту «На Все» від 09 лютого 2024 року.

Посилався на те, що договір про відкриття кредитної лінії № 1345-9618 продукту «На Все», який було, начебто, укладено 09 лютого 2024 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 , за яким останньому надано грошові кошти в сумі 15 700,00 грн, він не укладав і жодних грошових коштів за цим договором не отримував.

Вказує, що дійсно, на початку 2024 року, ним було втрачено (чи навмисно викрадено) паспорт (ID картку) на його ім`я. Відсутність документа він виявив наприкінці лютого 2024 року, після того, як йому стали приходити повідомлення про невідомі кредити та необхідність сплати відсотків.

Після цього ОСОБА_1 одразу звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів, а саме Кам`янського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - Кам`янське РУП ГУНП в Дніпропетровській області), щодо притягнення до відповідальності осіб, які внаслідок шахрайських дій могли використати його документи і оформити кредит.

У наданій на його звернення довідці від 28 лютого 2024 року було зазначено, що на час звернення йому не було завдано матеріальної шкоди та факту кримінального правопорушення не встановлено.

Відповідачем не надано жодного фінансового документу, як в паперовому, так і в електронному вигляді, який би підтверджував сам факт надання грошових коштів або перерахування на банківський рахунок саме ОСОБА_1 кредитних грошових коштів у відповідному розмірі, що унеможливлює ідентифікування саме ОСОБА_1 як особу, якій дійсно було надано кредит, і отримання саме ним грошових коштів. Позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» не містить інформації, в яку фінансову установу України і на який рахунок було надано кошти за цим кредитом, кому належав той рахунок, адже ОСОБА_1 ніколи не надавав номер свого банківського рахунку ТОВ «Укр Кредит Фінанс».

Зазначає, що він особисто ніколи не отримував грошових коштів від ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та не укладав з цією юридичною особою жодного кредитного договору, а став жертвою шахрайських дій, оспорюваний правочин було укладено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до порушення гарантованого Конституцією України права власності ОСОБА_1

23 грудня 2024 року рішенням Дніпровського районного суду м. Кам`янського (раніше - Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська) позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» загальну суму заборгованості за кредитним договором від 09 лютого 2024 року № 1345-9618 в розмірі 35 529,10 грн, з яких прострочена заборгованість з комісії за видачу кредиту - 2 355,00 грн, прострочена заборгованість за кредитом - 15 700,00 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 17 474,10 грн. Вирішено питання стягнення судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Укр Кредит Фінанс» про визнання правочину недійним відмовлено.

07 травня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Кам`янського (раніше - Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська) від 23 грудня 2024 року залишено без змін.

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Куценко В. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Кам`янського (раніше - Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська) від 23 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Необхідно відмовити в відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі незначної складності з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

справи про розірвання шлюбу;

справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що незалежно від того, чи визнавав справу малозначною суд першої чи апеляційної інстанції, такою її може визнати касаційна інстанція, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється й на стадію касаційного провадження.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

У справі предметом позову за первісною позовною заявою є стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором від 09 лютого 2024 року№ 1345-9618 в розмірі 35 529,10 грн, що не перевищує тридцятирозмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90 840,00 грн).

Предметом позову за зустрічною позовною заявою є визнання недійсним кредитного договору № 1345-9618 від 09 лютого 2024 року про відкриття кредитної лінії № 1345-9618 продукту «На Все» на суму 15 700,00 грн, що є справою незначної складності.

Тобто справа за первісним та зустрічним позовами є незначної складності з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У касаційній скарзі заявник не зазначив, що розгляд справи в касаційному суді має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для ОСОБА_1 .

Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарги касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі незначної складності з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Куценка Вячеслава Анатолійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Кам`янського (раніше - Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська) від 23 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 травня 2025 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» про визнання правочину недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська