Справа № 367/9348/24
Провадження №2/367/1752/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

19 серпня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Шестопалової Я.В.,

при секретарі судових засідань Пронченко О.С.,

за участі

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

представників відповідачів ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, у якому просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 208 000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 87196 грн. і 3% річних у розмірі 18178 грн., збитки у розмірі 20544 грн., а всього 333918 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 213000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 87196 грн. і 3% річних у розмірі 18178,72 грн., збитки у розмірі 61633 грн., а всього 375007 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач посилається на те, що 01.09.2020 року між ОСОБА_1 , як покупцем, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як продавцем, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири (далі - попередній договір). Пунктом 2.1. попереднього договору сторони зобов`язалися у майбутньому, в обумовлений в п.3.2. цього попереднього договору строк, укласти Договір купівлі-продажу квартири, що надалі іменується Основним договором, за яким Продавець зобов`язується передати Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти від Продавця нерухоме майно: приміщення у житловому будинку, який буде побудований за адресою: АДРЕСА_1 на земельних ділянках з кадастровим номером :01:052:0254 та :01:052:3000, і сплатити за нього певну суму грошових коштів, відповідно до умов цього договору. Ціна попереднього договору становить 416000 гривень, еквівалентом яких на момент укладання попереднього договору, є 16000 доларів США (пункт 2.1.попереднього договору). На виконання пункту 2.2. попереднього договору позивач (покупець) 01 вересня 2020 року здійснила попередню оплату на користь відповідачів (продавця) на суму 416000,00 грн., що підтверджується пунктом 2.2 попереднього договору. У пункті 2.7. попереднього договору сторони передбачили, що в момент посвідчення Основного договору, грошові кошти отримані від Покупця за цим договором зараховуються у рахунок оплати приміщення за Основним договором. Пунктом 3.1. попереднього договору передбачено строк прийняття будинку в експлуатацію не пізніше 30 серпня 2021 року. Згідно пункту 3.2. попереднього договору сторони домовилися, що укладання та нотаріальне посвідчення Основного договору здійснюватиметься впродовж 1 (одного) місяця від прийняття будинку в експлуатацію, тобто до 30 вересня 2020 року. Основний договір у строки, передбачені пунктом 3.2. попереднього договору укладено не було з вини відповідачів (продавця). Пункт 5.3. попереднього договору передбачає повернення Продавцем і Покупцю одержаних за попереднім договором коштів у разі односторонньої відмови продавця від укладання Основного договору, неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення Основного договору, неприбуття його до нотаріуса для укладання Основного договору, і за наявності інших обставин, внаслідок яких Основний договір не може бути укладений з вини Продавця. 09.02.2022 року відповідачем ОСОБА_4 було надано позивачу розписку про збільшення штрафних санкцій до 2000 доларів США згідно пункту 5.3. попереднього договору. 30.08.2024 позивач звернулася до відповідачів із пропозицією повернути кошти, сплачені на виконання попереднього договору, інфляційні втрати, і 3% річних за час прострочення, також збитки відповідно до пункту 5.3 попереднього договору. Станом на день подання цього позову відповіді не отримано. Відповідачі отримали кошти у межах та на підставі попереднього договору, тобто при наявності достатніх правових підстав, однак до 30 вересня 2020 року не виконали зобов`язання, сплачені позивачем кошти не повернули, що змусило позивача звернутися до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 16.09.2024 року цивільну справу передано в провадження судді Ірпінського міського суду Київської області Шестопаловій Я.В.

Ухвалою суду від 08 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

19 листопада 2024 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила в задоволенні позову відмовити. Вказала, що 01.09.2020 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. Однак, пункт 2.2 ст. 2 попереднього договору містить лише зобов`язання Покупця сплатити Продавцю до підписання Основного договору 416 000,00 грн. та не містить підтвердження того, що вказані грошові кошти сплачені в день укладання попереднього договору, а саме 01.09.2020 р., як зазначено у позові. А пункт 2.7 ст. 2 Попереднього договору передбачає зарахування в момент посвідчення Основного договору коштів у рахунок оплати приміщення, які позивач повинна була б сплатити за попереднім договором. Зазначені положення попереднього договору повністю спростовують твердження позивача про здійснення нею 01.09.2020 р. оплати приміщення на користь відповідачів. Позивачем до своєї позовної заяви не надано жодних доказів про сплату відповідачам грошових коштів в розмірі 416 000,00 грн. по попередньому договору. Таких доказів у позивача і не може бути, оскільки вона не передавала відповідачам будь-яких грошових коштів по попередньому договору. А відтак твердження позивача про отримання відповідачами коштів на підставі попереднього договору є необґрунтованими, не підтверджені належними та достатніми доказами. Крім того, укладення попереднього договору від 01.09.2020 року між позивачем та відповідачами було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України. Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з відповідачів на користь позивача коштів на підставі статті 693 ЦК України, якою визначено правові наслідки не передання продавцем товару в строк, встановлений договором купівлі-продажу та право покупця вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Оскільки попередній договір від 01.09.2020 року, укладений між позивачем та відповідачами є нікчемним в силу вимог закону, то відсутні підстави вважати наявність між сторонами договірних правовідносин. Враховуючи те, що відповідачі не отримували грошових коштів на виконання умов попереднього договору, який в силу закону є нікчемним, а тому у них не виникає жодних обов`язків по поверненню вказаних у позові коштів. Вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 ОСОБА_3 інфляційних втрат у розмірі 87 196,00 грн. та 3 % річних у розмірі 18 178,00 грн. на підставі ст. 625 ЦК України є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідальність відповідно до вказаної статті наступала б у відповідача лише у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання. Натомість у відповідача ОСОБА_3 відсутнє прострочення грошового зобов`язання перед позивачем, так як він не отримував у позивача грошових коштів відповідно до попереднього договору. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 ОСОБА_3 збитків у розмірі 20544,00 грн. на підставі п.5.3 ст. 5 попереднього договору, то вона є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки правочин є нікчемний, він не створює юридичних наслідків та є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

20 листопада 2024 року представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила в задоволенні позову відмовити, вказала на нікчемність попереднього договору у зв`язку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріальне посвідчення цього договору, що унеможливлює стягнення з відповідачів на користь позивача коштів на підставі статті 693 ЦК України, якою визначено правові наслідки не передання продавцем товару в строк, обумовлений договором купівлі-продажу та право покупця вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

02 квітня 2025 року представник позивачки ОСОБА_2 подала заяву про зміну підстав позову, у якій просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути: з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 208 000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 87196 грн. і 3% річних у розмірі 18178 грн., збитки у розмірі 20544 грн., а всього 333918 грн.; з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 213000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 87196 грн. і 3% річних у розмірі 18178,72 грн., збитки у розмірі 61633 грн., а всього 375007 грн.

02 квітня 2025 року представник позивачки ОСОБА_2 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути: з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 213 000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 152800,81 грн., 3% річних у розмірі 28578,67 грн.; з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 213 000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 152800,81 грн., 3% річних у розмірі 28578,67 грн.

21 квітня 2025 року від представника відповідачів ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшли відзиви на заяву про зміну підстав позову та заяву про збільшення позовних вимог, у яких викладено заперечення, аналогічні викладеним у відзивах на позовну заяву.

Ухвалою суду від 06 травня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

23 червня представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 направила до суду клопотання про стягнення судових витрат, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 43 000,00 грн.

23 червня представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 направила до суду клопотання про стягнення судових витрат, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 43 000,00 грн.

04 серпня 2025 року представник позивачки ОСОБА_2 подала клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути: з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 208 000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 152800,81 грн., 3% річних у розмірі 28578,67 грн.;з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 208 000 гривень, інфляційні витрати у розмірі 152800,81 грн., 3% річних у розмірі 28578,67 грн.

Протокольною ухвалою від 06.08.2025 року суддею було відмовлено у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та прийнято заяву про зменшення позовних вимог.

У судовому засіданні 06.08.2025 року, на підставі ст. 241 ЦПК України, суд закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів ст. 242 ЦПК України.

У судовому засіданні від 06.08.2025 року представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, надала пояснення по справі, вказала, що 01.09.2020 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого позивачка передала ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 416 тис. грн. Будівництво багатоквартирного житлового будинку не завершено, грошові кошти позивачці не були повернуті.

У судовому засіданні від 06.08.2025 року позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Вказала, що з відповідачем ОСОБА_4 її познайомив ОСОБА_7 . Від ОСОБА_7 позивачка дізналася, що невдовзі розпочнеться будівництво багатоквартирного житлового будинку ОСОБА_4 . Позивачка зустрілася із ОСОБА_4 для обговорення питання придбання квартири. 01.09.2020 року в офісі ОСОБА_4 вона обрала проект квартири, передала кошти та підписала з відповідачами попередній договір. Зважаючи на те, що будівництво багатоквартирного житлового будинку не відбувалось, вона просила відповідачів повернути кошти сплачені за попереднім договором. 05.02.2022 року позивачка зустрілась із ОСОБА_4 , який в той же день написав розписку про збільшення штрафних санкцій та обіцяв повернути кошти. У свою чергу, ні розписок, ні квитанцій про передачу коштів позивачка не має. Також позивачка зверталася до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_4 шахрайських дій. У межах кримінального провадження, відкритого за заявою позивачки було проведено одночасний допит. Результат кримінального провадження їй невідомий, витягу з ЄРДР не має.

У судовому засіданні від 06.08.2025 року представник відповідачів ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення позову в повному обсязі, вказувала, що будь-яких грошових коштів відповідачі від позивачки не отримували. Позивачка не долучила жодних доказів на підтвердження передачі грошових коштів саме ОСОБА_4 . Як з`ясувалось, за заявою ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження, в рамках якого було проведено одночасний допит. ОСОБА_1 на запитання прокурора відповіла, що кошти не передавала ОСОБА_4 особисто. Покази позивачки, які вона давала в межах кримінального провадження значно відрізняються від тверджень, викладених у позові. Крім того, умовами попереднього договору визначено зобов`язання позивачки сплатити грошові кошти до підписання Основного договору.

У судовому засіданні від 06.08.2025 року представник відповідачів ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні від 06.08.2025 року відповідач ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі, вказав, що був знайомий з позивачкою. Не заперечував факту укладання попереднього договору. Зауважив, що кошти від позивачки не отримував. Вказав, що позивачка передала кошти іншій особі Руслану, який їх познайомив.

У судовому засіданні від 06.08.2025 року відповідач ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши позивачку, представника позивачки, відповідачів та їх представників, дослідивши докази, після переходу до стадії ухвалення судового рішення, в судовому засіданні, в порядку статті 244 ЦПК України, повідомлено, що повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Судом встановлено, що 01.09.2020 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири.

Відповідно до п. 1.1. Попереднього договору сторони зобов`язуються в майбутньому, в обумовлений в п. 3.2 цього попереднього договору строк, укласти Договір купівлі-продажу квартири, що надалі іменується Основним договором, за яким Продавець зобов`язується передати Покупцю? а Покупець зобов`язується прийняти від Продавця нерухоме майно: приміщення у житловому будинку, який буде побудований за адресою: АДРЕСА_1 на земельних ділянках з кадастровими номерами :01:052:0254 та :01:052:3000, та сплатити за нього певну суму грошових коштів, відповідно до умов цього Договору.

Нерухомим майном є Приміщення в будинку АДРЕСА_1 (надалі за текстом Приміщення), які будуть визначенні та закріплені Додатковою угодою після затвердження проекту, та орієнтовно матиме загальну площу 32 (тридцять два) кв.м. (загальна площа відповідно до проектної документації) (п. 1.2 Попереднього договору).

Згідно із п. 2.1 Попереднього договору вартість приміщення становить: 416 000 (чотириста шістнадцять тисяч) гривень, що є еквівалентом 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США 00 центів прогнозним курсом купівлі готівкового долару США до гривні (комерційний курс), та є добутком загальної проектної площі Приміщення на вартість квадратного метра Приміщення, яка становить 13 000 (тринадцять тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 500 (п`ятсот) доларів США 00 центів, за прогнозованим курсом купівлі готівкового долару США до гривні, на день підписання Основного Договору (1 долар США = 26,0 грн.).

Відповідно до п. 2.2 Попереднього договору до підписання Основного договору, в рахунок майбутніх за Основним договором платежів, на підтвердження взятих на себе за цим Договором зобов`язань та з метою забезпечення їх виконання, з метою реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу Приміщення та своєї платіжної спроможності, Покупець сплачує Продавцю 416000 (чотириста шістнадцять тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США 00 центів за комерційним курсом станом день укладення цього Договору.

Пунктом 2.7 Попереднього договору передбачено, що в момент посвідчення Основного договору, грошові кошти отримані від Покупця за цим Договором зараховуються у рахунок оплати Приміщення за Основним договором.

Відповідно до п. 3.2 Договору за домовленістю Сторін укладення та нотаріальне посвідчення Основного договору здійснюватиметься впродовж 1 (одного) місяця від прийняття будинку в експлуатацію. Дата, час та місце укладення Основного договору повідомляється Продавцем Покупцю не менше ніж за 7 календарних днів до дати укладення. Сторонами може бути узгоджено іншу дату, час та місце укладення Основного договору.

Строк прийняття будинку в експлуатацію: не пізніше 30 (тридцятого) серпня 2021 (дві тисячі двадцять першого) року (п.3.1 ст. 3 Попереднього договору).

Судом також встановлено, що підписаний між сторонами попередній договір від 01.09.2020 року не був нотаріально посвідчений у встановленому законом порядку.

Як стверджує позивачка у позові, відповідачі не виконали своїх зобов`язань за попереднім договором, основний договір у строки, передбачені пунктом 3.2 попереднього договору, до 30.09.2021, укладено не було з вини відповідачів (продавця), а тому у останніх 01.10.2021 р. виник обов`язок повернути позивачу сплачені на виконання попереднього договору грошові кошти.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Така норма є імперативною, а тому додержання вимог щодо письмового оформлення попереднього договору є обов`язковим.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна визначено також у ст. 55 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 4, ч. 5 ст. 216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи, що при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2020 року сторонами не було додержано вимог закону щодо його нотаріального посвідчення, такий договір є нікчемним з моменту укладення в силу закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша 1212 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 частини першої статті 216 ЦК України).

Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.09.2021 року у справі №363/222/17 та від 08.09.2021 року у справі №522/22915/15-ц.

Так, на підтвердження належного виконання взятих на себе зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2020 року, позивачка посилається на пункт 2.2 Попереднього договору та надала копію розписки ОСОБА_4 від 09.02.2022 року про збільшення штрафних санкцій до 2000 доларів США згідно пункту 5.3. попереднього договору.

Натомість, пункт 2.2 Попереднього договору містить лише зобов`язання Покупця сплатити Продавцю до підписання Основного договору 416 000,00 грн. та не містить підтвердження того, що вказані грошові кошти сплачені в день укладання Попереднього договору, а саме 01.09.2020 року, як зазначено у позові. А пункт 2.7 Попереднього договору передбачає зарахування в момент посвідчення Основного договору коштів у рахунок оплати Приміщення, які позивач повинна була б сплатити за попереднім договором.

Зазначені положення попереднього договору жодним чином не підтверджують твердження позивача про передачу нею 01.09.2020 року грошових коштів на користь відповідачів.

У свою чергу, долучена до матеріалів справи копія розписки ОСОБА_4 від 09.02.2022 року про збільшення штрафних санкцій, не підтверджує факту передачі позивачкою грошових коштів відповідачам.

Крім того, стороною відповідачів було ініційоване питання про допит позивачки в якості свідка, однак представник позивачки у судовому засіданні повідомила, що позивачка відмовляється давати показання в якості свідка.

Також судом встановлено, що за заявою ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження, в рамках якого було проведено одночасний допит сторін.

Під час даного допиту, на питання прокурора Політанська Н.В. повідомила, що кошти особисто ОСОБА_4 не передавала.

Як стверджує відповідач ОСОБА_4 , позивачкою було передано грошові кошти іншій особі, яка не є учасником справи.

До суду будь-яких документів на підтвердження результатів розгляду кримінального провадження подано не було, а також сторонами не було подано клопотань про витребування таких доказів.

Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку, що позивачкою жодним чином не підтверджено факт передачі грошових коштів відповідачам за попереднім договором, який в силу закону є нікчемним, а тому у відповідачів не виникає жодних обов`язків по поверненню вказаних у позові коштів.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином факт передачі позивачкою грошових коштів у розмірі 416 тис. грн. відповідачам не є доведеним належними та допустимими доказами, а доведення цього факту у даній справі є важливим для вирішення даного спору.

За таких обставин, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

В силу положень ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі №160/6899/20 зазначив про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 у справі 607/4341/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок ВП ВС викладений у постанові від 19 лютого 2020 року, справа № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу, а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Суд звертає увагу, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).

Отже, у розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати, що: не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21); при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц); суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц); витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

08.11.2024 р. між ОСОБА_3 та адвокатським об`єднанням «Дефендо Капітал» було укладено договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання правничої допомоги ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 3.1 Договору вартість правничої допомоги, що надається за цим договором Виконавцем, узгоджена Сторонами та становить 43 000,00 грн.

Оплата правничої допомоги здійснюється Замовником протягом двох днів з дня підписання цього Договору на банківський рахунок Виконавця.

13.11.2024 р. на виконання умов укладеного договору про надання правничої допомоги від 08.11.2024 року ОСОБА_3 було повністю сплачено на підставі рахунку адвокатського об`єднання «Дефендо Капітал» 43 000,00 грн., що підтверджується рахунком на оплату № 27 від 08.11.2024 р. та платіжною інструкцією від 13.11.2024 р.

За період з 08.11.2024 р. по 23.06.2025 р. (включно) адвокатським об`єднанням «Дефендо Капітал» надана ОСОБА_3 правнича допомога, вартість якої складає 43 000,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі наданої правничої допомоги від 23.06.2025 р. та детальним описом наданої правничої допомоги від 23.06.2025 р.

08.11.2024 р. між ОСОБА_4 та адвокатським об`єднанням «Дефендо Капітал» було укладено договір про надання правничої допомоги, предметом якого є надання правничої допомоги ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 3.1 Договору вартість правничої допомоги, що надається за цим договором Виконавцем, узгоджена Сторонами та становить 43 000,00 грн.

Оплата правничої допомоги здійснюється Замовником протягом двох днів з дня підписання цього Договору на банківський рахунок Виконавця.

13.11.2024 р. на виконання умов укладеного договору про надання правничої допомоги від 08.11.2024 року ОСОБА_4 було частково сплачено на підставі рахунку адвокатського об`єднання «Дефендо Капітал» 25 000,00 грн., що підтверджується рахунком на оплату № 28 від 08.11.2024 р. та платіжними інструкціями від 13.11.2024 р.

За період з 08.11.2024 р. по 23.06.2025 р. (включно) адвокатським об`єднанням «Дефендо Капітал» надана ОСОБА_4 правнича допомога, вартість якої складає 43 000,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі наданої правничої допомоги від 23.06.2025 р. та детальним описом наданої правничої допомоги від 23.06.2025 р.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд враховує обсяг матеріалів справи, складність, обсяг та характер наданої допомоги, та приходить до висновку, що з позивачки на користь кожного з відповідачів підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 206, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ) витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок)..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Я.В. Шестопалова