_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 521/1276/25
Провадження № 2/947/3667/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Кондратенко Ю.Д., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних,

встановив:

Позивач ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_1 з позовними вимогами: стягнути з відповідача на користь позивача грошову суму у розмірі 10 744,66 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що 15.04.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №1503/0408/45-012, за яким банк надав позичальнику 88 000 дол. США строком до 15.04.2023.Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір №1503/0408/45-012-012-Z-1, відповідно до якого, позивач передав банку в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 . 25.05.2012 року АТ «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ «Сведбанк» передав ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги. 21.07.2020 року ТОВ «Консалт Солюшенс» отримав від ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до відповідача за вищевказаними договорами на підставі договору про відступлення прав вимоги № 2292/К, на загальну суму 103788 доларів США, з яких 62712,99 доларів США становить тіло кредиту, а 41075,26 доларів США проценти.

Позивач зазначає, що 27.07.2015 року ПАТ «Дельта Банк» направило ОСОБА_1 письмову вимогу відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України про погашення кредитної заборгованості у розмірі 73 113,34 дол. США та 80 792,24 грн та оскільки грошове зобов`язання залишалося невиконаним у зв`язку з безпідставним користуванням коштами та ухилянням позичальника від їх повернення, у позивача виникло право на стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України.

З урахуванням викладеного, а також наданих розрахунків заборгованості, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Вказана справа надійшла до Київського районного суду м. Одеси в порядку ст.31 ЦПК України з Малиновського районного суду міста Одеси та передана судді Київського районного суду м. Одеси Я.В. Бескровному.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням та викликом сторін, а також визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня розміщення оголошення про його виклик на офіційному вебсайті суду для подання відзиву на позовну заяву.

19.06.2025 року через канцелярію суду представник відповідача, адвокат Тодирець А.О., подав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що відповідач належним чином виконував умови кредитного договору та сплачував відповідні платежі за графіком, а 28.05.2012 року на його розрахунковий рахунок, було зараховано 102 295,83 дол. США, що свідчить про виконання ним його зобов`язань за договором та наявності переплати, на підтвердження чого ним було надано висновок експертного дослідження №139, виконаного судовим експертом Бочкарьовим Д.О.

Також посилається на те, що 27.07.2015 року АТ «Дельта Банк» направив відповідачу лист-вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, змінивши строки їх виконання, а вже у серпні 2015 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , в задоволення якого в подальшому було відмовлено. Позовні вимоги щодо стягнення основної суми заборгованості за кредитним договором позивачем не пред`являлися та судове рішення про її стягнення відсутнє та строки позовної давності щодо стягнення основної суми заборгованості позивачем пропущено. У зв`язку чим, вважає, що нараховані 3 % річних стосуються вимоги, яка є задавненою і на даний час існує лише у формі натурального зобов`язання, у зв`язку з чим в задоволенні вимог про їх стягнення повинно бути відмовлено.

Представник позивача у судове засідання, призначене на 27.08.2025 року, не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Від представника відповідача надійшла заява, у якій останній просить залишити позов без задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

З метою дотримання розумних строків розгляду справи у порядку спрощеного провадження, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено:

15.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 1503/0408/45-012, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 88 000 доларів США строком до 15.04.2023 року.

15.04.2008 р. в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року між кредитором та позичальником було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 3381, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,7 кв. м.

25.05.2012 року АТ «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ВАТ «Сведбанк», уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року та іпотечним договором №1503/0408/45-012-012-Z-1 від 15.04.2008 року.

21.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2292/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 236.

Згідно з додатком № 1 до Договору № 2292/К про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року, зокрема п.п. 84, 84.1, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року, іпотечним договором № 1503/0408/45-012-012-Z-1 від 15.04.2008 року.

Так, положеннями п. 1 ч. 1ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено уст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Судом встановлено, що ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно зі Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи від 29 серпня 2019 року та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10 вересня 2019 року.

Враховуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року та іпотечним договором № 1503/0408/45-012-012-Z-1 від 15.04.2008 року.

Предметом позову у цій справі є стягнення 3 % річних, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року.

З урахуванням предмету спірних правовідносин, вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність або відсутність заборгованості позичальника перед кредитором та визначити розмір основного боргу та його складові для визначення підстав та/або відсутності стягнення 3 % річних.

Позовні вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс» гуртуються на ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Вказаний висновок підтриманий в постановах Великої палати Верховного Суду від 19 липня 2023 року в справі № 910/16820/21, від 03 жовтня 2023 року в справі № 366/203/21 та ін.

Отже, суд констатує, що обов`язок, встановлений положеннями ст. 625 ЦК України нерозривно пов`язаний з основним грошовим зобов`язанням та залежить від нього.

Діючим законодавством встановлений механізм захисту прав, свобод та законних інтересів особи, який передбачає право на звернення до суду, процедуру розгляду справи з повним та всебічним встановленням всіх істотних обставин, ухвалення рішення по суті позовних вимог та його примусове виконання.

При цьому, цивільним законодавством встановлений строк загальної позовної давності, який складає три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень в постанові Великої палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі №826/13768/16: «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)».

27.07.2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив ОСОБА_1 лист-вимогу № 31.4-08/3342/15 про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року, яким вимагав сплатити прострочену заборгованість у розмірі 14074,64 доларів США та повідомив, що загальна заборгованість за договором станом на 15.07.2015 року складає 73113,34 доларів США та 80799,47 грн., попередивши про звернення до суду або застосування позасудового врегулювання у разі невиконання вимоги у тридцятиденний строк з моменту її направлення.

04.08.2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року, яка станом на 15.07.2015 року складала 1688945,61 грн., шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2017 року у цивільній справі № 520/10847/15-ц позовну заяву ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на неї в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року, розмір якої станом на 15 липня 2015 року становив 1 688 945,61 грн. (тіло кредиту 1 379 393,85 грн., відсотки 228 759,29 грн., пеня 76 097,27 грн., а також нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних: 1 492,54 грн. від простроченої заборгованості по тілу кредиту та 3 202,67 грн. від простроченої заборгованості по відсотках), залишено без задоволення, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту.

Вказане рішення залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 24.05.2018 року та постановою Верховного Суду від 13.02.2019 року.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24.05.2018 року встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» було направлено ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, яка залишилася невиконаною.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звернення банку з вимогою про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінило порядок, умови та строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом (заявою) вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що банк, направивши відповідачу лист-вимогу та звернувшись до суду із позовною заявою про визнання права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, змінив строк зобов`язання.

Разом із тим, суд встановив, що після зміни строку зобов`язання за кредитним договором за волевиявленням ПАТ «Дельта Банк» шляхом звернення до відповідача з позовом про визнання права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла станом на 15.07.2015 року, у банку виникло право звернутися до суду з вимогою стягнення основної заборгованості за кредитним договором саме у 2015 році, після направлення відповідної вимоги.

При дослідженні матеріалів справи, судом встановлено, що у період з 2015 року по 2025 р., ані ПАТ «Дельта Банк», ні його правонаступник ТОВ «Консалт Солюшенс» до суду з позовною заявою з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, не зверталися.

Інститут позовної давності полягає в наданні особі гарантованого строку на звернення до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу, наприклад, звернення з вимогою про стягнення заборгованості. Сплив такого строку не означає, що право, інтерес, а відповідно обов`язок перестали існувати. Закінчення строку позовної давності означає, що особа втратила можливість захисту її права судом. Разом з тим, особа не позбавлена права задовольнити свої вимоги позасудовим шляхом, зокрема, якщо між сторонами існують договірні правовідносини і сторони передбачили в договорі таку можливість.

Особа несе ризик настання відповідних наслідків в результаті вчинення чи не вчинення нею відповідних дій.

Фактично, обов`язок боржника перед кредитором набув ознак натурального зобов`язання, оскільки в натурі він існує, однак не може бути примусово стягнений.

Натуральним зобов`язанням (оdligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц).

Такі ж правові підходи застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року в справі № 753/369/21, що свідчить про сталість судової практики з питання застосування статті 625 Цивільного кодексу України у натуральному зобов`язанні.

Також, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Суд звертає увагу, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Позовні вимоги про стягнення задавненої вимоги позивачем не пред`явлені, доказів щодо відкриття виконавчого провадження позивачем до суду не надано.

В контексті встановлених обставин справи, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, який сплив у серпні 2018 року щодо стягнення з відповідача основної заборгованості за допомогою передбаченого законодавством механізму, а обов`язок відповідно до ст. 625 ЦК України є акцесорним щодо основного зобов`язання та поділяє його правові наслідки, позовні вимоги про стягнення 3 % річних не грунтуються на вимогах закону.

Щодо доводів відповідача про те, що кредитний договір № 1503/0408/45-012 від 15.04.2008 року припинений, у зв`язку з виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором, суд вважає необхідним вказати:

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виконання зобов`язання виступає підставою припинення такого зобов`язання лише тоді, коли проведене належним чином, тобто не тільки відповідає встановленим вимогам (статті 526-545 ЦК України), а й прийняте кредитором. Неналежне виконання договору не призводить до припинення зобов`язання.

Відповідно до висновку експертного дослідження №139 від 14.03.2019 року, виконаного судовим експертом Бочкарьовим Д.О., (свідоцтво 1250 від 09.06.2008 року), наданого стороною відповідача, за період з 15.04.2008 по 08.10.2014 позичальником ОСОБА_1 на погашення кредиту та процентів сплачено 182 764,21 дол. США, з яких надмірно 52 947,35 дол. США.

Також судом досліджено роздруківку з онлайн-банкінгу ПАТ «Дельта Банк» історію платежів за кредитом клієнта ОСОБА_1 за період з 28.05.2012 року по 09.11.2012 року, долучену до відзиву відповідачем у вигляді скріншоту, з якої вбачається, що, зокрема, у графі «Розмір платежу» від 28.05.2012 року зазначено внесення суми у розмірі 102 295,83 дол. США, а також інші сплачені клієнтом платежі.

Позивачем у справі не надано жодних доказів для спростування вказаних обставин.

При цьому, відповідно до позовних вимог позивачем не заявлено вимог щодо припинення зобов`язань та відповідачем не подано зустрічного позову з відповідними вимогами, у зв`язку з чим з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не вправі виходити за межі позовних вимог та встановлювати вказані обставини з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1, 2, 3ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно дост. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги вищевказані доводи відповідача, у зв`язку з тим, що вони виходять за межі позовних вимог.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази по справі за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, суд, розглядаючи даний спір у межах заявлених позовних вимог, вважає що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Щодо стягнення судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Згідно п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що заявлені позовні вимоги, суд залишає без задоволення, судові витрати, понесені позивачем на оплату судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст. 10-13, 76-81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

Вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Я. В. Бескровний