П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/807/25

Провадження № 22-ц/4815/1027/25

Головуючий у Здолбунівському районному суді

Рівненської області: суддя Кушнір О.Г.

Заочне рішення суду першої інстанції у

ухвалено 22 травня 2025 року в м. Здолбунів

Рівненського району Рівненської області

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 на час навчання в розмірі всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення дочкою двадцятитрирічного віку залежно від того, яка з цих обставин настане першою.

Мотивуючи свої вимоги, позивач покликалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 02 жовтня 2012 року розірвано та від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_3 , що знаходиться на її утриманні. Після досягнення повноліття дочька продовжує навчання в Національному університеті "Острозька академія" та потребує матеріальної допомоги батька, який є працездатною особою та має можливість надавати таку допомогу.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Приходячи до такого висновку, суд першої інстанції виходив із того, що будь-яких належних та допустимих у розумінні положень ст.ст. 77-78 ЦПК України доказів про розмір доходів відповідача, а також можливості надання ним матеріальної допомоги на навчання повнолітньої дитини ОСОБА_4 надано не було, а судом не було здобуто.

На заочне рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де посилалася на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалося, що відповідно до ст.ст. 187, 189-192, 194-197 СК України відповідач зобов`язаний надавати для неї матеріальну допомогу на утримання дитини.

Звертає увагу на те, що вартість навчання дочки складає 34 200 гривень за навчальний рік, проте ця сума для неї є надмірним матеріальним тягарем, оскільки вона безробітна та не отримує жодних доходів.

Вважає, що надала до суду всі можливі докази, які стверджують про наявність підстав для стягнення аліментів на період навчання дочки. Однак суд попередньої інстанції допустив неправильне застосування норм процесуального законодавства щодо обов`язку доказування, чим фактично схвалив протиправну поведінку відповідача, який залишив сім`ю, офіційно не працевлаштовується, переховується від правосуддя і ухиляється від мобілізації.

На переконання заявника, оскаржуване рішення суперечить моральним засадам суспільства щодо батьківських зобов`язань та покладає на неї повне обтяження утримання дочки, фактично звільнивши від такого обов`язку її батька.

З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 на час навчання в розмірі всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення донькою двадцятитрьохрічного віку залежно від того, яка з цих обставин настане першою.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 03 липня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом попередньої інстанції з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2012 року, що набрало законної сили, розірвано та від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим 18 лютого 2007 року Здовбицькою сільською радою Здолобунівського району Рівненської області.

З довідки №428/24 від 10 грудня 2024 року вбачається, що ОСОБА_3 навчається в Національному університеті "Острозька академія" за спеціальністю: "291 "Міжнародні відносини, суспільні комунікації та регіональні студії" з 01 вересня 2024 року до 30 червня 2028 року за кошти фізичних осіб.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст.ст. 198, 199 СК України, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Згідно зі ст.ст. 198, 199, 200 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності фактичних і правових підстав для задоволення вимог позивача, оскільки будь-яких належних та допустимих у розумінні положень ст.ст. 77-78 ЦПК України доказів про розмір доходів відповідача, а також можливості надання ним матеріальної допомоги на навчання повнолітньої дочки ОСОБА_1 надано не було, матеріали справи їх не містять, а судом не було здобуто.

Частиною третьою ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

При цьому колегія суддів зауважує, що за відсутності доказів на підтвердження розміру доходів ОСОБА_2 та можливості надання ним матеріальної допомоги на навчання дочки позов задоволенню не підлягає, адже норма ст. 199 СК України передбачає право на стягнення аліментів лише за тієї умови, що платник аліментів може надавати таку матеріальну допомогу.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, переоцінки доказів в справі.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 22 травня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків