Справа № 522/8061/24
Провадження № 2/522/2066/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить: Стягнути з ОСОБА_1 в порядку регресу, завдану шкоду на користь Військової частини НОМЕР_1 у сумі 112165,44 гривень та судовий збір у сум 3028 гривень.

За результатами автоматизованого розподілу справа передана на розгляд судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіну Р.Д..

Ухвалою суду від 23.05.2025 позов залишено без руху.

28.05.2025 до суду надійшла заява представника позивача про продовження строку для усунення недоліків.

Ухвалою від 31.05.2024 позов продовжено строк для усунення недоліків, а 19.06.2024 до суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою від 24.06.2024 по справі відкрито провадження, встановлений загальний порядок розгляду справи.

09.07.2024 до суду надійшов відзив представника відповідача, в якому просить відмовити у задоволені позову, оскільки автомобіль не був застрахований, тому власна недбалість позивача призвела то витрат на відшкодування шкоди внаслідок ДТП. Крім, того відповідальність відповідача є обмежено матеріальною.

Ухвалою від 14.08.2024 за клопотанням представника відповідача Крижановського Артема Костянтиновича задоволено частково, а саме: Витребувано з Військової частини НОМЕР_1 документи та відомості щодо оформлення страхового полісу на транспортний засіб УАЗ 3151, державний номер НОМЕР_2 .

14.08.2024 до суду надійшли від позивача відомості на виконання ухвали, в яких надано довідку про оформлення страхових полісів на транспортні засоби військової частини НОМЕР_1 : транспортний засіб УАЗ-3151в/н НОМЕР_3 , всі транспортні засоби військової частини НОМЕР_1 не мали оформлених страхових полісів, оскільки на той час в Державному бюджеті України не було закладено коштів на проведення вищезазначених закупівель військовими частинами Військово-Морських Сил Збройних Сил України.

Ухвалою від 07.11.2024 закрито підготовче судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 17.09.2014 по 30.11.2023, (відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.09.2014 №189, на посаді водія автотранспортного відділення автотранспортного взводу роти матеріально - технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2023 № 342 (по стройовій частині).

22.01.2017 о 22:55 водій автотранспортного відділення автотранспортного взводу роти матеріально - технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ніс службу у добовому наряді та керуючи автомобілем УАЗ 3151 д/н НОМЕР_3 у м. Одесі, по провулку Андросова, наближаючись до перехрестя вул. Приморська, не надав дорогу автомобілю «Toyota Solara», д/н НОМЕР_2 (яким керував ОСОБА_2 ), який завершував рух через вище вказане перехрестя, внаслідок чого сталось зіткнення автомобілів.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09.03.2017 у судовій справі № 522/4498/17, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26.06.2017, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно водія автомобіля «Toyota Solara», д/н НОМЕР_2 ОСОБА_2 за фактом правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постановою Одеського апеляційного суду від, 21.12.2018 у судовій справі № 522/8929/17 (провадження № 33/785/2055/18) встановлено, що з наявних у справі матеріалів вбачається, що у діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі-ЦПК України), постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язкова для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

25.02.2021 Одеським апеляційним судом винесено постанову у судовій справі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, моральної шкоди та судового збору № 522/975/18 (провадження № 22-ц/813/5632/21), якою постановлено стягнути із військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 105651,91 грн та 1200 грн за проведення експертного дослідження, судовий збір у розмірі 2813,53 грн, моральну шкоду у розмірі 2500 грн. (за частиною рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2019, яка залишена без змін).

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, на день дорожньо-транспортної пригоди, Відповідач виконував службові обов`язки керуючи автомобілем УАЗ 3151 д/н НОМЕР_3 , який на праві оперативного управління належить військовій частині НОМЕР_1 , а тому судом встановлено, що саме військова частина НОМЕР_1 була належним відповідачем у справі № 522/975/18, адже відповідно до ч. 1ст. 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

На час ДТП, відповідальність водія автомобіля УАЗ 3151 д/н НОМЕР_3 не була застрахована не була застрахована військовою частиною.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 (зі змінами) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 (зі змінами) військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Військова частина як суб`єкт господарської діяльності за своїми зобов`язаннями відповідає коштами, що надходять на її рахунок по відповідних статтях кошторису (крім захищених статей), а в разі їх недостатності відповідальність за зобов`язаннями військової частини несе Міністерство оборони України. Стягнення за зобов`язаннями військової частини не може бути звернено на майно, за нею закріплене.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.1,2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з положеннями ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до положень ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов договору.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Згідно зістаттею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку, він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває у трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Також, як зазначено у п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно достатті 1191 ЦК.

Оскільки, відповідач порушив норми ПДР України, в результаті чого ОСОБА_2 була завдана майнова шкода, суд вважає з відповідача, підлягає стягненню матеріальна шкода в межах середнього місячного заробітку працівника.

Враховуючи вищенаведене, ст. 526, 610, 1049, 1050 та 1054 ЦК України, та керуючись ст. 9-14, 19, 23, 27, 133, 141, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу завдану шкоду у розмірі середнього місячного заробітку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 3028 гривень.

У задоволені решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 15.08.2025.

Суддя Р.Д. Абухін

06.08.25