ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 752/16706/20

провадження № 61-5574св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Друга Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щербинська Олена Миколаївна, Житлово-будівельний кооператив «Проектувальник-6»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року в складі судді Колдіної О. О. та постанову Київського апеляційного суду від 09 січня 2024 року в складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Олійника В. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила: визнати недійсним договір дарування від 03 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 890, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербинською О. М.; визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначала, що вона є дочкою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті батька відкрилась спадщина, спадкоємцями першої черги є вона та її матір ОСОБА_3 .

Частина належного ОСОБА_4 майна успадкувала вона та її матір, однак до спадкової маси помилково не увійшла квартира АДРЕСА_1 , яка була набута ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у шлюбі.

В подальшому їй стало відомо, що 03 листопада 2018 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарувала вищевказану квартиру ОСОБА_2 .

Оскільки це нерухоме майно є спільною власністю подружжя та вона як спадкоємець першої черги за законом має право на спадкування його частини, ОСОБА_3 не мала права дарувати спірну квартиру іншій особі.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 січня 2024 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 03 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 890, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербинською О. М., в частині дарування частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Тобто після смерті ОСОБА_4 його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_1 успадкували за законом в рівних частках по частині зазначеної квартири.

Отже, ОСОБА_3 не мала права відчужувати частину квартири, яку в порядку спадкування за законом успадкувала ОСОБА_1 , тому договір дарування в цій частині є недійсним, а позивач, відповідно, набуває право власності на зазначену частину квартири в порядку спадкування після смерті свого батька.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2024 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 звернуласядо Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 січня 2024 рокуй ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16- ц, від 20 травня 2021 року в справі № 339/369/18, від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20, від 28 грудня 2022 року в справі № 759/7632/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

З моменту відкриття спадщини (09 травня 2011 року) відповідач мала можливість та була зобов'язана оформити свої спадкові права на спірне майно, звернутися до нотаріуса з письмовою заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на частку квартири, яку вона вважала спільною сумісною власністю своїх батьків та як, на її думку, увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , однак вона це не зробила.

Якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Оскільки на момент звернення позивача до суду з позовом спірна квартира була відчужена, належним способом захисту її прав є звернення до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за свою частку у спадковому майні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

24 червня 2024 року справа № 752/16706/20 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації № 828-С від 25 грудня 1998 року у зв`язку з повною виплатою паю ОСОБА_3 як члену ЖБК «Проектувальник-6» було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

На момент набуття права власності на зазначену квартиру ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до довідки ЖБК «Проектувальник-6» на час смерті ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_4 . Другою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 763/2011 за заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 від 21 грудня 2011 року.

Зокрема, у спільній заяві ОСОБА_3 , ОСОБА_6 до Другої Київської державної нотаріальної контори вказано, що на день смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина, яка складається з вкладів з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією у ПАТ «Державний ощадний банк України».

Із заявою про прийняття спадщини у вигляді належної ОСОБА_4 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 до нотаріуса не зверталася.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 грудня 2011 року, виданого ОСОБА_6 , державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Зеліско Ю. В. посвідчила, що спадкоємицями майна ОСОБА_4 є дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_7 . Кожна з них успадкувала по частці у спадщині.

Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається з вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією в ПАТ «Державний ощадний банк України».

03 листопада 2018 року ОСОБА_3 як дарувальник уклала з ОСОБА_2 як обдаровуваною договір дарування, за умовами якого подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 1.2 договору квартира, що відчужується, належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 06 січня 1999 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14 січня 1999 року за реєстровим № 526/32309.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 752/21846/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частково задовольняючи позов, суди виходили з того, що квартира АДРЕСА_1 була спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , тому ОСОБА_3 не мала права відчужувати частину квартири, яку в порядку спадкування за законом успадкувала ОСОБА_1 .

Разом з тим, суди попередніх інстанцій не врахували наступне.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, визначені у статтях 252-255 ЦК України.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Встановлено, що 21 грудня 2011 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого вона успадкувала частину вкладу з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією у ПАТ «Державний ощадний банк України».

З вимогами про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_1 звернулася до суду лише у серпні 2020 року.

Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може підтверджувати, що у такого спадкоємця не виникло право на позов.

Аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подала заяву про застосування позовної давності.

Визнаючи доведеними позовні вимоги та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції вказану заяву не розглянув, не надав оцінку доводам відповідача щодо пропуску позовної давності, не спростував їх, жодних мотивів з цього приводу взагалі не навів.

Апеляційний суд на наведене увагу не звернув, помилки, допущені судом першої інстанції, не виправив.

Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Таким чином, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права справу, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, в тому числі заяві ОСОБА_2 про застосування позовної давності та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 січня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:М. Є. Червинська А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов