У Х В А Л А

11 серпня 2025року

м. Київ

справа № 587/1010/24

провадження № 61-8180ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

розглянув касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» - Кубишкіна Дмитра Олексійовича на рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 29 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про стягнення середнього заробітку та скасування наказу та

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 22 січня 2024 року № 15-к, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» (далі - ТОВ «Індичка») відносно ОСОБА_1 про припинення застосування гарантій, передбачених частиною 1 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);

- стягнути з ТОВ «Індичка» середній заробіток з моменту припинення таких виплат, а саме з 22 січня 2024 року з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів;

- стягнути судові витрати.

Вказував, що перебуває в трудових відносинах з відповідачем на умовах безстрокового трудового договору.

14 квітня 2022 року між ним та Добровольчим формуванням № 3 Миколаївської сільської територіальної громади було укладено контракт добровольця тероборони, який переукладався 27 січня 2023 року і 01 травня 2023 року та є чинним.

До 22 січня 2024 року на підставі наказу від 26 квітня 2022 року № 99-к «Про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони» відповідач сплачував позивачу середній заробіток, після 22 січня 2024 року виплати середнього заробітку були припинені.

У відповідь на адвокатський запит відповідач повідомив позивача про наявність наказу від 22 січня 2024 року № 15-к про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність.

У тексті наказу зазначено, що стосовно ОСОБА_1 припинено застосування гарантій, передбачених частиною 1 статті 119 КЗпП України, в частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідач трудовий договір у спосіб, передбачений законодавством про працю, з позивачем не припинив, тому трудові відносини між сторонами є чинними та спір стосується виплати середнього заробітку.

04 вересня 2024 року рішенням Сумського районного суду Сумської області позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 22 січня 2024 року № 15-к, виданий ТОВ «Індичка» по відношенню щодо ОСОБА_1 , що стосується припинення застосування гарантій, передбачених частиною 1 статті 119 КЗпП України, щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Стягнуто з ТОВ «Індичка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток з моменту припинення таких виплат, а саме з 22 січня 2024 року до 04 вересня 2024 року в сумі 96 339,52 грн. Суму виплати зазначено без урахування податків і зборів.

Стягнуто з ТОВ «Індичка» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору - 1 211,20 грн.

Стягнуто з ТОВ «Індичка» на користь держави витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211,20 грн.

29 травня 2025 року постановою Сумського апеляційного суду ТОВ «Індичка» залишено без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року залишено без змін.

27 червня 2025 року (зареєстровано у Верховному Суді 30 червня 2025 року) представник ТОВ «Індичка» - Кубишкін Д. О. подав через систему «Електронний суд» до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 29 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, зупинити дію рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року на час розгляду справи в суді касаційної інстанції.

Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі незначної складності, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Частиною четвертою статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження, зокрема, призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.

Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

У справі предметом позову є вимоги про стягнення середнього заробітку та скасування наказу.

Розмір середнього заробітку, який просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 , складає 96 339,52 грн, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (242 240,00 грн).

Заявник в касаційній скарзі вказує, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки згідно з даними з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що з 2022 року в ньому містяться тисячі судових рішень за подібними справами, зважаючи на військову агресію російської федерації та стан державного бюджету є підстави вважати, що спори за статтею 119 КЗпП України набуватимуть масового характеру, а законодавець самостійно вноситиме зміни до законодавства, тому фундаментальним нормотворчої та правозастосовної практики стане висновок суду касаційної інстанції щодо даної правової проблеми.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.

Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки він на обґрунтування своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання в касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і має виняткове значення для відповідача.

Також в касаційній скарзі заявник зазначає, що справа № 587/1010/24 в сукупності зі справами № 592/12991/24, 587/1143/24, 587/1268/25, 587/1007/24, 587/1008/24, 587/1006/24, 587/1009/24, 587/1011/24, 592/6377/24, 587/1012/24, 587/1004/24, в яких він є відповідачем, становить для нього виняткове значення, у зв`язку з тим, що сумарна сума вимог позивачів про стягнення середнього заробітку на дату звернення з касаційною скаргою перевищує 1 100 000,00 грн без урахування податків та зборів.

Відповідно до розпорядженняСумської районної військової адміністрації від 30 травня 2025 року № 106-ОД оголошено обов`язкову евакуацію населення в населених пунктах Миколаївської територіальної громади, зокрема в с. Кровному, яке є фактичною та юридичною адресою ТОВ «Індичка», у зв`язку з чим підприємство вимушене зупинити свою роботу на невизначений строк.

ТОВ «Індичка» за травень 2025 року забезпечує роботою в середньому 220 чоловік, зокрема внутрішньо переміщених осіб.

Стягнення середнього заробітку за цими справами з заявника поставить під загрозу подальше існування ТОВ «Індичка».

У справі, що має виняткове значення для її учасника, та яка може бути допущена до розгляду Верховним Судом у касаційному порядку з метою перегляду судового рішення, мають бути допущені судом першої інстанції порушення закону, які не були усунені судом апеляційної інстанції, або одночасно допущені судом першої та апеляційної інстанцій порушення закону.

Водночас має відбуватися порушення питань факту і права згідно з чинним законодавством України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, визначення яких вимагає розгляду справи по суті щодо неспроможності держави дотриматися своїх позитивних зобов`язань в частині регулювання певного виду діяльності, яка має шкідливі наслідки для заявника, а також досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїми правами, існувала давно, була добре відома органам влади та має триваючий характер.

Також особа, яка подає касаційну скаргу в малозначній справі, зобов`язана надати докази та навести доводи на обґрунтування наявності обставин, що є підставою для допуску судового рішення в його справі до перегляду Верховним Судом.

З огляду на викладене заявник не обґрунтував необхідність відкриття касаційного провадження на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Отже, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37). Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, §36).

Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі незначної складності, що виникла з трудових відносин, з ціною позову, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» - Кубишкіна Дмитра Олексійовича на рішення Сумського районного суду Сумської області від 04 вересня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 29 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про стягнення середнього заробітку та скасування наказу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров