Справа № 146/1893/24
Провадження № 22-ц/801/1519/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 рокуСправа № 146/1893/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Кашпрук М.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 146/1893/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Обласова Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на заочне рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 8.01.2025, ухвалене у складі судді Скаковська І. В. в приміщенні суду в м. Томашпіль, повний текст заочного рішення складено 13.01.2025,

в с т а н о в и в :

15.11.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі ТОВ «Бізнес Позика») звернулося до суду з позовом (вх № 5964) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 462736-КС-001 про надання кредиту від 1.04.2023 в розмірі 99983,18 грн, яка складається з 31000 грн сума прострочених платежів по тілу кредиту; 64333,18 грн сума прострочених платежів по процентах; 4650 грн сума прострочених платежів за комісією; судові витрати у розмірі 2422,40 грн /а. с. 11/.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 1.04.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 462736-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію». 1.04.2023 ТОВ «Бізнес Позика» направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 462736-КС-001 про надання кредиту. 1.04.2023 ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 462736-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-5843, на номер телефону НОМЕР_1 . Таким чином, 1.04.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та Левченко Е.О. укладено договір №462736-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у прядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію». На підставі укладеного договору, відповідач отримав кредит в розмірі 31000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, шляхом перерахування на банківську картку.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 462736-КС-001 заборгованість станом на 3.11.2024 становить 99983,18 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 31000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах 64333,18 грн та суми прострочених платежів за комісією 4650,00 грн.

Заочним рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 8.01.2025 позовну заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 462736-КС-001 про надання кредиту від 1.04.2023 у розмірі 99983,18 грн., що складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту 31000,00 грн., суми прострочених платежів по процентах 64333,18 грн., та суми прострочених платежів за комісією 4650,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» понесені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2422,40 грн судового збору.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 29.04.2025 заяву представника заявника ОСОБА_1 адвоката Обласова С. А. про перегляд заочного рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 8.01.2025 у справі залишено без задоволення /а. с. 89/.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, Обласовим С.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу (вх № 6180 від 30.05.2025), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом є необгрунтваними, оскільки строк дії договору складеного сторонами становить 16 тижнів, тобто з 1.04.2023 по 22.07.2023, проценти нараховано позивачем поза межами строку дії договору, що є незаконним. Розмір нарахованої заборгованості про процентам є необґрунтованим та завищеним.

23.06.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 7062) ТОВ «Бізнес позика», в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, товариство просить відмовити в її задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

11.08.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в яких зазначається про те, що представником відповідача перевірено наданий позивачем до суду кредитний договір № 462736-КС-001 від 1.04.2023 через Центральний засвідчувальний орган Міністерства цифрової трансформації України за результатами якого отримано відповідь, що зазначений договір не містить цифрового підпису.

11.08.2025 до суду надійшла відповідь на додаткові пояснення (вх № 9060) ТОВ «Бізнес позика», в яких зазначає, що кредитний договір підписано відповідачем за допомогою використання одноразового ідентифікатора відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а не за допомогою електронного цифрового підпису.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце її розгляду.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

1.04.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 462736-КС-001.

Відповідно до візуальної форми послідовності дій клієнта ТОВ «Бізнес Позика» сформовано послідовність дій товариства та клієнта в ІТС.

Із анкети клієнта від 6.11.2024 встановлено, що ОСОБА_1 1.04.2023 надано ТОВ «Бізнес Позика» кредит у сумі 31000,00 грн.

З довідки від 3.11.2024 № 562017331 встановлено, що ТОВ «Бізнес Позика» 1.04.2023 перерахувало кошти на рахунок ОСОБА_1 у сумі 25000,00 грн.

З довідки від 3.11.2024 № 562017360 встановлено, що ТОВ «Бізнес Позика» 1.04.2023 перерахувало кошти на рахунок ОСОБА_1 у сумі 6000,00 грн.

Із розрахунку заборгованості за кредитом у гривні встановлено, що станом на 3.11.2024 ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Бізнес Позика» у сумі 99983,18 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 31000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах 64333,18 грн та суми прострочених платежів за комісією 4650,00 грн /а. с. 12-19/.

З копії пропозиції укласти договір (оферта) № 462736-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 1.04.2023 судом встановлено, що ТОВ «Бізнес Позика» запропонувало ОСОБА_1 укласти договір (оферта) № 462736-КС-001 про надання кредиту у сумі 31000,00 грн.

Із копії прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладання договору № 462736-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) від 1.04.2023 судом встановлено, що ОСОБА_1 надав згоду на отримання кредиту у сумі 31000,00 грн., строк кредитування 16 тижнів, термін дії договору до 22.07.2023.

Як видно із довідки про стан заборгованості у відповідача ОСОБА_1 наявна заборгованість станом на 4.11.2024 у сумі 99983,18 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 31000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах 64333,18 грн та суми прострочених платежів за комісією 4650,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому наявні правові підстави для їх задоволення.

Колегія суддів враховує, що докази на які посилається суд першої інстанції зазначені у додатку до позовної заяви та містяться в системі « Електронний суд» , а тому з метою повноти формування паперових матеріалів справи , дані докази долучаються апеляційним судом до справи. / а.с.135-179/

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі зроблено за неповного з`ясування обставин справи, не правильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами (частина перша статті 13 Закону України «Про споживче кредитування»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено судом першої інстанції, 1.04.2023 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 462736-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Даний договір підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором UA-5843 /а. с. 57/.

У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Крім цього, відповідач не заперечує в апеляційній скарзі факт укладення договору № 462736-КС-001 від 1.04.2023 про надання кредиту, частково визнається заборгованість /а. с. 97 зворотна сторона/.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

З огляду на зазначене, колегія суддів відхиляє заперечення в додаткових поясненнях представника відповідача факту підписання договору про надання кредиту, оскільки як встановлено у справі договір підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, а не електронного цифрового підпису.

В силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 договору № 462736-КС-001 від 1.04.2023 про надання кредиту.

Щодо доведеності розміру заборгованості за договором № 462736-КС-001 від 1.04.2023 про надання кредиту.

Відповідно до пункту 1 договору про надання кредиту ТОВ «Бізнес позика» надає позичальнику грошові кошти в розмірі 31000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.

Стандартна процентна ставка в день становить 2.00000000 фіксована. Знижена процентна ставка в день становить 1,16027947, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору (пункт 2.4 договору) /а. с. 68 зворотна сторона/;

комісія за надання кредиту становить 4650 грн (пункт 2.5 кредитного договору) /а. с. 73/.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом станом на 3.11.2024 ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Бізнес Позика» у сумі 99983,18 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту 31000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах 64333,18 грн та суми прострочених платежів за комісією 4650,00 грн. Розмір процентної ставки 2.0000 в день. Знижена процентна ставка 1.16027947 /а. с. 12-19/.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідача не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості) за користування коштами.

У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).

Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7.10.2020 у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

З огляду на зазначене, те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за договором № 462736-КС-001 про надання кредиту від 1.04.2023 по процентам 64333,18 грн не є співрозмірною сумі кредиту за договором в розмірі 31000 грн, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру заборгованості по тілу кредиту, тобто до 31000 грн.

Також, апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по комісії в розмірі 4650 грнз огляду на наступне.

У постанові ВС від 31.07.2025 у справа № 199/441/21 зазначено, що положення договору про надання споживчого кредиту, які передбачають здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемними і окреме рішення суду про визнання їх недійсними не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Колегія суддів звертає увагу, що в кредитному договорі не зазначено конкретного переліку послуг позивача, які пов`язані з наданням кредиту, що надаються відповідачу, також позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору № 462736-КС-001 про надання кредиту від 1.04.2023, а тому положення договору про надання кредиту (п. 2.5) про нарахування відповідачу комісії суперечить положенням частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому є нікчемними.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу частково, заочне рішення суду першої інстанції від 8.01.2025 у даній справі слід змінити, виклавши резолютивну частину заочного рішення в наступній редакції. Позовні вимоги ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 462736-КС-001 про надання кредиту від 1.04.2023 у розмірі 62000 грн., що складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту 31000,00 грн., суми прострочених платежів по процентах 31000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Також слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес Позика» судові витрати у розмірі 343,01 грн судового збору відповідно до вимог статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України.

Розрахунок витрат по судовому збору (62000 (задоволена сума позову) х 100 : 99983,18 (ціна позову) = 68,21 %; 2442,40 х 68,21 % = 1652,32 грн (сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача за подання позовної заяви); 3633,6 + 485 (заява про перегляд заочного рішення суду першої інстанції)) = 4118,60 х 31,79 % = 1309,30 грн; 1652,31 1309,30 = 343,01 (різниця суми судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України).

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Обласова Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Заочне рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 8.01.2025 у даній справі змінити, виклавши резолютивну частину заочного рішення в наступній редакції.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за договором № 462736-КС-001 про надання кредиту від 1.04.2023 у розмірі 62000 (шістдесят дві тисячі) гривень, що складається із суми прострочених платежів по тілу кредиту 31000,00 гривень, суми прострочених платежів по процентах 31000,00 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судові витрати у розмірі 343 (триста сорок три) гривні 01 копійка судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський