ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 523/12255/23

провадження № 61-14565св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

третя особа - начальник вагонної дільниці «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду

м. Одеси від 28 лютого 2024 року у складі судді Кисельова В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Кострицького В. В., Назарової М. В., Лозко Ю. П. і касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Назарової М. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), третя особа - начальник вагонної дільниці «Пасажирська компанія»

АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2., про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника пасажирського поїзда у виробничому підрозділі - вагонній дільниці станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

15 червня 2023 року відповідач відправив позивачу лист від 15 червня

2023 року № 208, в якому вказано, що 29 травня 2023 року наказом начальника виробничого підрозділу - вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 15 червня 2023 року № 2179/ос ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогул без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).

Позивач вважав, що його звільнення із займаної посади проведено із грубим порушенням норм законодавства про працю, у зв`язку з чим воно

є незаконним з таких підстав.

12 червня 2023 року за місцем проживання ОСОБА_1 надійшов лист відповідача від 08 червня 2023 року № ПКВЧ1-2-1447, в якому містилось прохання щодо надання позивачем підтверджуючих документів щодо причин відсутності на робочому місці з 29 травня 2023 року. Також у вказаному листі зазначено, що в разі ненадання ОСОБА_1 відповіді, документів та письмових пояснень його буде звільнено за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. У листі від 08 червня 2023 року не було вказівки на строк надання відповіді на нього, із наданням пояснень та документів, однак, дотримуючись принципу розумності та добросовісності,

12 червня 2023 року позивач направив пояснення, в яких вказав, що

з 29 травня 2023 року перебуває на лікарняному за межами України. Також ОСОБА_1 повідомив, що документи про тимчасову непрацездатність будуть надані після завершення лікування та проходження повного курсу терапії.

Позивач указував, що невиконання відповідних обов`язків за станом здоров`я не може бути підставою для притягнення особи до будь-якого виду юридичної відповідальності.

ОСОБА_1 звертав увагу, що достовірність його пояснень підтверджується медичною довідкою ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща, зі змісту якої відомо, що ОСОБА_1 перебував у стані тимчасової непрацездатності з 29 травня 2023 року до

23 червня 2023 року.

Позивач зазначав, що його пояснення не було враховано під час прийняття рішення про його звільнення, оскільки відповідач їх отримав лише 10 липня 2023 року.

Позивач вважав, що неотримання відповідачем його пояснень свідчить про протиправну бездіяльність роботодавця при з`ясуванні усіх обставин, які повинні враховуватися при застосуванні дисциплінарного стягнення. Окрім того, із змісту листа відповідача від 15 червня 2023 року № 208 неможливо достовірно встановити дату звільнення ОСОБА_1 , оскільки з його змісту вбачається, що звільнення відбулось 29 травня 2023 року на підставі наказу відповідача від 15 червня 2023 року № 2179/ос.

Окрім того, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулось із порушенням порядку, визначеного статтею 43 КЗпП України, оскільки його ніхто не повідомляв про розгляд Первинною профспілковою організацією вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський питання про звільнення позивача в порядку, передбаченому частинами першою - третьою статті 43 КЗпП України.

Відповідачу було достовірно відомо про те, що ОСОБА_1 є членом Первинної профспілкової організації вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський, у зв`язку з чим його звільнення могло бути проведено тільки за згоди профспілкової організації відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Позивач також вказував, що ні 29 травня 2023 року, ні 15 червня 2023 року, ні 15 червня 2023 року з ним не було проведено розрахунків, обов`язковість яких визначена статтями 47, 116 КЗпП України.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив:

- скасувати наказ начальника виробничого підрозділу - вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 15 червня 2023 року № 2179/ос про його звільнення з посади начальника пасажирського поїзда виробничого підрозділу - вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»;

- поновити його на посаді начальника пасажирського поїзда виробничого підрозділу -вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»;

- стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року позов залишено без задоволення.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що, зважаючи на відсутність позивача на робочому місці, а також відсутність інформації щодо фактичного місця його перебування, відповідач як роботодавець вживав заходів, спрямованих на отримання від позивача пояснень про причини відсутності, зокрема шляхом направлення листа, чого позивач не заперечує. При цьому чинним законодавством не передбачено обов`язку для роботодавця щодо встановлення строку для надання письмових пояснень,

а тому незазначення такого строку у листі не може свідчити про порушення вимог трудового законодавства.

Суд вважав, що медична довідка ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща, з перекладом та нотаріально посвідченим підписом перекладача не може бути розглянута як належний та допустимий доказ на підставі того, що ця довідка не апостильована,

а тому не має офіційного підтвердження підпису та печатки, які засвідчують дійсність повноважень особи - підписанта.

Позивач був обізнаний про необхідність надання письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці, але бажав, щоб його звільнили за власним бажанням, про що свідчить переписка у додатку «Viber».

Враховуючи, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства,

немає підстав для визнання протиправним та скасування наказу начальника виробничого підрозділу - вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 15 червня 2023 року

№ 2179/ос про звільнення ОСОБА_1 , а також поновлення

ОСОБА_1 на посаді.

Вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основної вимоги про визнання наказу відповідача протиправним та його скасування. Врахувавши, що суд відмовив у задоволенні основної вимоги, похідні вимоги також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника виробничого

підрозділу - вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 15 червня 2023 року № 2179/ос про звільнення ОСОБА_1 із посади начальника пасажирського поїзда виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника пасажирського поїзда виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Зобов`язано АТ «Укрзалізниця» провести компенсацію сум вимушеного прогулу ОСОБА_1 за весь період вимушеного прогулу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 у розмірі 365 423,58 грн.

Стягнено з АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 220,80 грн та за подання апеляційної скарги

у розмірі 4 831,20 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач з поважних причин був відсутній на робочому місці, починаючи з 29 травня 2023 року до дати його звільнення, під час якого позивач був тимчасово непрацездатним, що підтверджується медичною довідкою ТОВ «Медікус 1» від 29 травня

2023 року, яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща, а тому

в цьому випадку норма статті 40 КЗпП України, згідно з якою не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, відповідач порушив.

Апеляційний суд вважав, що медична довідка ТОВ «Медікус 1» від 29 травня

2023 року, яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща, не підлягає легалізації та апостилюванню згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації офіційних документів. Вказана довідка містить штамп із зазначенням посади лікаря, а також її імені та прізвища, а сторона відповідача не надала доказів, які спростовували б її.

Апеляційний суд зробив висновок про те, що відсутність на роботі у зв`язку

з незадовільним станом здоров`я є поважною причиною та не може бути підставою дисциплінарної відповідальності.

Неотримання відповідачем пояснень ОСОБА_1 свідчить про бездіяльність роботодавця при з`ясуванні усіх обставин, які повинні враховуватися при застосуванні дисциплінарного стягнення.

У зв`язку з поновленням позивача на роботі апеляційний суд зробив висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 травня

2023 року до дати ухвалення рішення включно, розрахованого

відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100,

у розмірі 365 423,58 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

01 листопада 2024 року представник АТ «Укрзалізниця» - Дригіна І. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня

2024 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, що викладені

у постанові Верховного Суду від 24 травня 2024 року у справі № 753/14709/22 (провадження № 61-14871св23) про те, що належним доказом відсутності працівника на роботі з поважних причин у зв`язку з хворобою, що виникла під час перебування працівника за кордоном, є оформлені в установленому законодавством України порядку документи, що підтверджують тимчасову непрацездатність працівника (листок непрацездатності). Звертає увагу на те, що факт тимчасової непрацездатності, що виникла за кордоном, має підтверджуватися листком непрацездатності, що видається відповідно до Порядку формування медичних висновків про тимчасову непрацездатність

в реєстрі медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, який затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 червня 2021 року № 1066. Вказує, що за обставин цієї справи належним

і допустимим доказом тимчасової непрацездатності позивача у період

з 29 травня 2023 року до 23 червня 2023 року мала бути не довідка, видана ТОВ «Медікус 1» (Республіка Польща), а листок непрацездатності, виданий відповідно до Порядку № 1066, який ОСОБА_1 не надав.

Заявник також вказує, що між позивачем і відповідачем було укладено контракт, строк дії якого закінчився 18 червня 2024 року. Контракт продовжено не було. Таким чином, апеляційний суд поновив на посаді працівника, дія контракту якого закінчилася. Законодавство України не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку. Аналогічний висновок зроблено

у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 487/1448/2 (провадження № 61-10512св21).

04 березня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року та змінити мотивувальну частину рішення Суворовського районного суду м. Одеси від

28 лютого 2024 року, залишивши в силі резолютивну частину рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд незаконно поновив ОСОБА_1 після закінчення строку дії контракту, за яким він здійснював трудову діяльність, та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу після закінчення строку дії контракту. Звертає увагу на те, що довідка ТОВ «Медікус 1» не є належним і допустимим доказом, яка підтверджує тимчасову непрацездатність позивача. Встановленого законодавством України документа (листок непрацездатності або медичний висновок), який підтверджує тимчасову непрацездатність, позивач не надав.

Аргументи інших учасників справи

04 березня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу

АТ «Укрзалізниця» задовольнити частково, скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року та змінити мотивувальну частину рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року, залишивши в силі резолютивну його частину.

Аргументи відзиву за змістом є аналогічними аргументам, наведеним

у касаційній скарзі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

05 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від

03 жовтня 2024 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, про що правильно вказав апеляційний суд. Надана позивачем довідка є належним і допустимим доказом, що підтверджує тимчасову непрацездатність позивача.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року у справі та витребувано її матеріали із Суворовського районного суду м. Одеси.

10 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року представнику

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» на підставі контракту від 18 червня 2019 року, термін дії якого закінчувався

18 червня 2024 року.

ОСОБА_1 працював на посаді начальника пасажирського поїзда

у виробничому підрозділі - вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

21 травня 2023 року з метою здійснення тестової поїздки зі станції Київ-Пасажирський відправився склад пасажирського поїзда № 921/920 сполученням Київ-Варшава-Київ. Обслуговування зазначеного поїзда покладено на начальника пасажирського поїзда ОСОБА_1 та провідників пасажирських вагонів. Тож робочим місцем позивача був саме поїзд № 921/920 Київ-Варшава-Київ.

29 травня 2023 року після прибуття поїзда на станцію Дорогуськ позивач залишив своє робоче місце та повідомив провідника, що хоче навідати родича, але на момент відправлення поїзда зі станції Дорогуськ позивач на робоче місце не повернувся, як і не повернувся на момент відправлення поїзда з Варшави 01 червня 2023 року. На час прибуття поїзда в Україну на станцію Київ-Пасажирський ОСОБА_1 був відсутній на своєму робочому місці.

Актами від 04 червня 2023 року, від 05 червня 2023 року, від 06 червня

2023 року та від 07 червня 2023 року зафіксовано відсутність позивача на робочому місці.

Листами від 05 червня 2023 року № ПКВЧ-1-2/1413 АТ «Укрзалізниця» звернулось до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України з метою встановити або отримати інформацію про місце перебування ОСОБА_1 .

Відповідач АТ «Укрзалізниця» надало копії електронних доказів щодо повідомлень, які були між позивачем з його номеру телефона НОМЕР_1 та начальником юридичного відділу АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_6.

Із цих повідомлень відомо, що АТ «Укрзалізниця» направило на номер позивача копію листа від 08 червня 2023 року, в якому просило надати пояснення щодо його відсутності на робочому місці, на що позивач надав копію листа про звільнення за власним бажанням.

Згідно з протоколом оперативної наради при начальнику вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський від 08 червня 2023 року № ПКВЧ-1-Р/104 розглянуто рапорт інструктора поїзних бригад від 05 червня 2023 року, яким ухвалено притягнути до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, направити до профспілкового комітету подання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи начальника пасажирського поїзда ОСОБА_1

13 червня 2023 року Первинна профспілкова організація вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський розглянула зазначене подання начальника вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський від 09 червня 2023 року

№ ПКВЧ1-2/1451. Протоколом від 13 червня 2023 року № 5 АТ «Укрзалізниця» надало згоду на притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 15 червня 2023 року № 2179/ос

ОСОБА_1 звільнено з посади начальника пасажирського поїзда на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

З медичної довідки ТОВ «Медікус 1» від 29 травня 2023 року, яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща відомо, що ОСОБА_1 перебував

в стані тимчасової непрацездатності з 29 травня 2023 року до 23 червня

2023 року.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Разом з цим відповідно до сталої судової практики у такій категорії спорів причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин

і враховувати всі надані сторонами докази (постанови Верховного Суду від

22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21, від 27 листопада 2023 року

у справі № 486/78/23, від 05 жовтня 2023 року у справі № 671/2022/22, від

20 вересня 2023 року у справі № 309/399/22).

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.

Відсутність працівника на роботі може бути зафіксовано відповідним актом. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається

у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо

в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути обставини, які об`єктивно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунені.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня

2022 року у справі № 761/48981/19, від 14 червня 2023 року у справі

№ 727/3770/21.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 4 статті 40 КЗпП України, є законним, оскільки позивач допустив прогули, був відсутнім без поважних причин на роботі та не надав доказів, які могли б свідчити про поважність причин відсутності на роботі у зафіксований роботодавцем період.

Апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, тому постанову апеляційного суду слід скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Безпідставними є аргументи позивача про те, що його звільнення відбулось із порушенням порядку, визначеного статтею 43 КЗпП України, оскільки відповідно до частини другої статі 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

уперіод дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Позивач не надав доказів, що він був обраний до виборних органів профспілки та на момент звільнення входив до складу профспілкових органів.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково

і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги задовольнити частково, постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року скасувати і залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця», представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року скасувати

і залишити в силі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від

28 лютого 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов