ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/24189/24

Провадження № 22-ц/820/1673/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Плінська І.П.,

з участю представника відповідача,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Палінчака О.М. від 29 квітня 2025 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Палінчака О.М. від 14 травня 2025 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказував, що в березні 2024 року відповідач почав на власній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво нежитлового приміщення. Під час будівництва відповідачем незаконно було переміщено на земельну ділянку ОСОБА_1 ґрунт та щебінь, будівельною технікою відповідача пошкоджено тверде покриття заїзду. 26 березня 2024 року на ОСОБА_2 складено протокол за ст. 152 КУпАП, а 09.04.2024 року винесено постанову.

21 квітня 2024 року позивач викликав працівників поліції на місце будівництва ОСОБА_2 для складання протоколу у зв`язку з порушенням останнім ст.ст. 139, 152 КУпАП. Під час встановлення працівниками поліції обставин правопорушення відповідач поводив себе зухвало, проявляючи відносно нього протиправну поведінку (дрібне хуліганство) та принижуючи його честь та гідність яке вбачається з відеозапису, наданого на його запитом УПП, відповідач сім разів обізвав позивача, застосовуючи нецензурну лайку, зачіпав маму позивача, двічі показував дулі всього 11 епізодів.

Внаслідок таких дій відповідача йому завдано моральної шкоди в розумінні ч. 2 ст. 23 ЦК України в зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього та в зв`язку з приниженням честі та гідності. Поведінка відповідача є протиправною, оскільки дії, відображені на відеозаписі (доказ додано до матеріалів справи), передбачені ст. 173 КУАП та спрямовані проти прав, наданих йому ст. 289, 270, 297 ЦК України. ОСОБА_2 в присутності трьох представників влади, поліцейських, вчинив щодо позивача протиправні дії, які полягали в розповсюдженні недостовірної інформації щодо нього. При цьому відповідно до ст. 276 ЦК України фізична особа, яка порушила особисте право фізичної особи, зобов`язана негайного його відновити.

26.03.2024 року ОСОБА_2 допущена аналогічна поведінка, передбачена ст. ст. 296, 126 КК України, тому події 21 квітня 2024 року є фактично рецидивом з боку ОСОБА_2 .

24.02.2025 року ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення по суті справи, у яких уточнив, що відповідач ОСОБА_2 з 16.19 год. по 16.26 год. вчинив щодо позивача протиправні дії, які налічують 18 епізодів: запевнив працівників поліції, що ОСОБА_1 хворий на білу гарячку, рекомендував не звертати на нього уваги, що у ОСОБА_1 манія величі, тому що він незаконно захопив міську землю і йому все мало; він перебуває на лікуванні у психіатричній лікарні в с. Скаржинці Хмельницької області; він майстер розповідати небилиці щодо законності заїзду на його територію та виносу ОСОБА_2 на нього болота; заїзд не погоджений і ОСОБА_2 погрожував перекопати заїзд; висловлювався щодо нього «воно неадекватне», «скотина» «жовтокарточник», також неодноразово вживав щодо нього нецензурну лайку та непристойні жести.

Загалом поширенням цієї недостовірної інформації ОСОБА_1 завдано моральної шкоди на суму 198400 грн.

За наведеного, уточнивши та збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути у відшкодування завданої ОСОБА_2 моральної шкоди 198400 грн., зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію щодо позивача 21.04.2024 року в порядку, передбаченому ст. 277 ЦК України (тобто, в присутності патрульних поліцейських в їх сукупності чи окремо при кожному з них, шляхом відповідного повідомлення); стягнути збитки, завдані протиправними діями ОСОБА_2 , 76 грн. за копіювання відео на диск, 87 грн. за копіювання позовної заяви та додатків до неї, 30 грн. за послуги банку з оплати судового збору, 1211,20 грн. судового збору.

Рішенням Хмельницького міськрайонного Хмельницької області від 29.04.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію відмовлено.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.05.2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 9500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду як незаконне, його позов задовольнити. На думку апелянта, помилковим є висновок суду першої інстанції про недоведеність неправомірної поведінки відповідача щодо позивача за відсутності доказів притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за ст. 173 КУпАП за вчинення дрібного хуліганства. При цьому суд безпідставно не взяв до уваги відеозапис з фіксацією подій 21.04.2024 року яким підтверджується поширення відповідачем недостовірної інформації щодо позивача. Хибним також вважає висновок суду, що висловлювання відповідача щодо нього є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, тому не підлягають спростуванню. Вся розповсюджена відповідачем недостовірна інформація щодо нього є образою та наклепом, тому не є оціночним судженням, а фактичним твердженням. Саме на ОСОБА_2 покладається обов`язок довести, що поширена ним інформація є достовірною, проте він цього не довів. Висловлювання, що позивач хворий білою гарячкою та що він перебуває на обліку та лікуванні в психіатричній лікарні, не є оціночними судженнями, а є твердженням, яке може бути доведене відповідачем або спростоване судом на підставі відповідних запитів. Вважає, що розмір стягнутих додатковим рішенням на користь відповідача витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи і витраченим адвокатом часом на підготовку документів. За наявності підстав для зменшення заявлених витрат на правничу допомогу суд безпідставно стягнув з нього 9500 грн. Тому просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу та стягнути на користь відповідача 1000 грн.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт його неправомірної поведінки 21.04.2024 року. Позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, адже судовими рішеннями не встановлено факти його протиправних дій щодо ОСОБА_1 . Вжиті ним висловлювання є вираженням його суб`єктивної думки, це критика дій і поведінки позивача, що загалом має характер оціночних суджень. Суд належно оцінив подані докази понесених відповідачем витрат на правничу допомогу і обґрунтовано стягнув їх з позивача. Також зазначає, що витрати на правову допомогу, які очікує понести відповідач у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, складають 9000 грн.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Сторони в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що з березня 2024 року, коли відповідач ОСОБА_2 почав на власній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , будівництво нежитлового приміщення, між сторонами існує конфлікт з приводу дотримання останнім в ході будівництва правил благоустрою територій населених пунктів, створення перешкод для руху тощо.

21.04.2024 року позивач викликав працівників поліції на місце будівництва ОСОБА_2 для складання протоколу, оскільки вбачав у діях останнього ознаки порушень, передбачених ст.ст. 139, 152 КУпАП.

21.04.2024 року у АДРЕСА_1 , в період 16 17 год. під час встановлення працівниками поліції обставин правопорушення між сторонами виник черговий конфлікт, в ході якого відповідач в присутності працівників поліції допустив висловлювання, що ОСОБА_1 хворий на білу гарячку, тому рекомендував не звертати на нього уваги; у ОСОБА_1 манія величі, тому що він незаконно захопив міську землю і йому все мало; він перебуває на лікуванні у психіатричній лікарні в с. Скаржинці Хмельницької області; він майстер розповідати небилиці щодо законності заїзду на його територію та виносу ОСОБА_2 на нього болота; заїзд не погоджений і ОСОБА_2 погрожував перекопати заїзд; висловлювався щодо нього «Троцький», «воно неадекватне», «скотина» «жовтокарточник», також неодноразово вживав щодо нього нецензурну лайку та непристойні жести.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вказані висловлювання ОСОБА_2 є оціночними судженнями, його суб`єктивною думкою про особу ОСОБА_1 та його поведінку. Оціночні судження не можуть бути спростовані і не є інформацією, яка може бути спростована в судовому порядку. Водночас позивачем не доведено вчинення відповідачем щодо нього дрібного хуліганства, оскільки не надано доказів притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП. Тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про помилковість вказаних висновків суду є безпідставними.

Так, відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до частин 1-2 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Водночас за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Так, згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08.07.1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Згідно з статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Суд першої інстанції правильно констатував, що висловлювання відповідача стосовно позивача та протиправних дій щодо останнього, які налічують 18 епізодів, є вираженням суб`єктивної думки, поглядів ОСОБА_2 , який критикує і надає власну оцінку діям і поведінці позивача, і є оціночними судженнями.

Як вбачається зі змісту наданого позивачем відеозапису події 21.04.2024 року, між сторонами склалися глибоко неприязні відносини, що зумовлені конфліктами з приводу будівництва нежитлового приміщення відповідачем по АДРЕСА_1 , заїзду на територію будівельної техніки тощо. В ході суперечки 21.04.2024 року обидві сторони допускали нецензурні висловлювання та висловлювали в образливій формі свої оціночні судження відносно іншої сторони, кожна із сторін висловлювала негативну оцінку особистості та дій іншої сторони.

Висловлювання ОСОБА_2 , на які вказує позивач як на поширення недостовірної інформації щодо нього, не містить конкретних фактів (фактичних даних щодо часу, місця, обставин та наслідків події), а є власними судженнями відповідача щодо позивача, його дій та поведінки, з використанням відповідних мовних засобів (алегорії, гіперболи), які ґрунтуються на його особистій думці (« ОСОБА_1 привласнив заїзд», «майстер розповідати небилиці», «воно неадекватне», «Троцький»), а не на твердженнях про факти стосовно ОСОБА_1 про вчинення ним неправомірних дій.

В загальному контексті змісту цієї суперечки висловлювання відповідача, що ОСОБА_1 хворий білою гарячкою та що він лікується в психіатричній лікарні є його суб`єктивною думкою про поведінку та звинувачення на його адресу останнього, на які рекомендував не звертати уваги, а не інформацією про хворобу позивача.

Отже, суд першої інстанції правильно констатував, що висловлювання відповідача щодо позивача є оціночним судженням, а тому не можуть бути спростовані. Відтак відсутні правові підстави для застосування норм статті 277 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість доводити недостовірність цих суджень, що по своїй суті спірні висловлювання щодо позивача є власною критичною оцінкою відповідачем дій позивача.

За відсутності факту поширення недостовірної інформації негативного змісту, відсутні правові підстави і для відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої інформації на користь позивача.

Оскільки позивач в обґрунтування позову вказував про протиправність поведінки відповідача як такої, що містить ознаки дрібного хуліганства за ст. 173 КУАП, і водночас спрямованої проти прав, наданих йому ст. 289, 270, 297 ЦК України (розповсюдженні недостовірної інформації негативного характеру щодо нього), то суд першої інстанції правильно констатував недоведеність факту вчинення ОСОБА_2 дрібного хуліганства за відсутності доказів притягнення останнього до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

За недоведеності вчинення ОСОБА_2 щодо позивача дрібного хуліганства, а також розповсюдження недостовірної інформації негативного характеру щодо нього суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті спору.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення витрат на правничу допомогу, слід зазначити таке.

Відповідно до ст.ст. 15, 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру».

Правнича допомога відповідачу в справі надавалася Адвокатським об`єднанням «Сергійчук та партнери» на підставі ордеру від 05.12.2024 року та договору про надання правової (правничої) допомоги від 27.11.2024 року.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надав договір про надання правничої допомоги №27/11/24 від 27.11.2024 року, копію розрахунку-фактури №4-27/11/24 від 30.04.2025 року, копію квитанції до платіжної інструкції №49941456 від 05.05.2025 року, копію квитанції на переказ готівки №86 від 05.05.2025 року, копію акту прийому-передачі наданих послуг №03 від 30.04.2025 року, копію додаткової угоди №04 до договору про надання правової допомоги №27/11/24 від 27.11.2024 року від 30.04.2025 року, копію детального опису робіт до договору про надання правової допомоги №27/11/24 від 27.11.2024 року від 30.04.2025 року.

Розмір наданих АО «Сергійчук та партнери» визначений п. 2 додаткової угоди №04 від 30.04.2025 року до договору про надання правової допомоги №27/11/24 від 27.11.2024 року та становить 9500 грн.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, що підлягають розподілу, правильно зазначив, що вказана справа не є малозначною, представники відповідача подавали відзив на позов, заяви, клопотання, брали участь у судових засіданнях. Надані відповідачем докази підтверджують реальність та обґрунтованість понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи позивача про неспівмірність понесених судових витрат відповідача зі складністю справи є безпідставними.

Підстави для зміни додаткового рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2025 року відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 серпня 2025 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк