Справа № 490/4656/25
н/п 2/490/3182/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

13.06.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди.

В обгрунтування вимог в позовній заяві зазначено, що 30 квітня 2025 року інспектором сектору реагування патрульної поліції Вознесенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області капітаном поліції Мізецьким Миколою Васильовичем було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 316497 відповідно до якого ОСОБА_1 30.04.2025р. 22 год. 15 хв. в м. Вознесенськ по вул. Київська, 24 керував автомобілем «RENAULT Kango» д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запахом алкоголю з порожнини, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою алкотестеру Драгер, а також у найближчому медичному закладові охорони здоров`я Вознесенській ЦРЛ відмовився.

Постановою від 27 травня 2025 року у справі №473/2406/25, яка набрала законної сили 09 червня 2025 Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області закрив адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності позивача у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Представник позивача зазначає, що Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у справі №473/2406/25 встановив, що на відеозапису, доданому до протоколу не видно чи рухається автомобіль в якому знаходився ОСОБА_1 . Сам позивач постійно стверджує, що автомобіль не рухався і вимагає від працівників поліції доказів того, що він керував транспортним засобом. Також, при перегляді відеозапису, встановлено, що позивач на питання працівника поліції чи буде він проходити медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою алкотестеру чи поїде в медичний заклад о 22:20:09 висловив бажання їхати в медичний заклад для проходження медичного огляду. На що працівник поліції о 22:20:19 каже: «Без питань» та іде. Після чого другий працівник поліції о 22:21:08 пропонує пройти ОСОБА_1 освідування за допомогою алкотестеру, але ОСОБА_1 мотивуючи тим, що він не керував транспортним засобом, відмовляється. Суд звертає увагу на те, що в подальшому ніхто з працівників поліції, незважаючи на згоду ОСОБА_1 пройти медичний огляд у лікарні, не пропонує йому їхати до медичного закладу. Отже, при перегляді відеозапису, встановлено, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я. Таким чином, незважаючи на згоду ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі працівники поліції не доставили останнього в медичний заклад, що є грубим порушення ст. 266 КУпАП.

Крім того, Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у справі №473/2406/25 звертає увагу, що на відеозаписі о 22:42:45 ОСОБА_1 на питання працівника поліції чи буде він підписувати протокол за ст.130 КУпАП пояснив, що підписувати протокол він відмовляється. На запитання ОСОБА_1 : «За що на нього складають протокол?», працівник поліції відповів «За те, що керував у стані алкогольного сп`яніння». Проте, протокол відносно ОСОБА_1 складається за відмову від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння. Протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не оголошується і він не знайомиться з його змістом. Більш того, о 22:56:12 ОСОБА_1 вимагає у працівників надати йому копію протоколу, але працівники поліції відмовляються це зробити мотивуючи тим, що він відмовився його підписувати і зазначають, що копія протоколу прийде йому поштою.

Тобто, на думку представника позивача, вказаним рішенням суду встановлено, що дії посадових осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення мають протиправний характер, оскільки в супереч вимог ст.254, 256,259,260 КУпАП працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення за його відсутності, не ознайомили з його змістом, не надали можливість внести свої зауваження до нього та не надали відповідну копію; повідомляють, що складають протокол про адміністративне правопорушення за керування позивачем транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, однак складають такий процесуальний документ за інших обставин, а саме за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку; запропонували позивачу пройти медичний огляд у медичному закладові, на що він погоджується, але потім не скерувавши останнього, складають протокол що він відмовився від такого огляду.

Внаслідок цього позивач був вимушений звернутися за професійною правничою допомогою до адвоката Бойченко Г.А. для захисту та відстоювання своїх прав у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області при розглядові відносно нього справи №473/2406/25 про адміністративне правопорушення, що передбачене ст.130 КУпАП, що завдало позивачу матеріальної шкоди у розмірі 10000 грн, у якості сплати адвокату гонорару. Окрім цього позивач поніс моральну шкоду, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що були викликані незаконними діями з боку правоохоронних органів під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, а також вимушеними діями щодо доведення у суді відсутності в його діях правопорушення та з метою порушеного права. Поряд з цим у позивача погіршилися стосунки з його дружиною та керівництвом по роботі через вважання позивача виним у скоєнні адміністративного правопорушення. З часу складання протоколу про адміністративні правопорушення, яким є 30.04.2025р. до вступу постанови Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, тобто на протязі 40 днів позивач знаходився у напруженому психологічному стані.

Внаслідок зазначеного вище, позивачу завдана моральна шкода, яку він може оцінити в грошовому еквіваленті як 50000 грн.

На думку представника позивача, з викладеного видно, що між вказаними протиправних діями посадових осіб Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області та спричиненою позивачеві матеріальною та моральною шкодою існує причинний зв`язок який проявляється у тому, що така шкода є об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Посилаючись на положення статті 56 Конституції України, статтей 16, 22, 23, 1167, 1173 та 1174 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути на його користь з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України 10000 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 50000 грн на відшкодування моральної шкоди та 10000 грн в якості витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.06.2025 року відведено суддю Шолох Л.М. від розгляду цивільної справи за вищевказаним позовом.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

23.06.2025 року матеріали справи передано для розгляду судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 24.06.2025 року, прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

30.06.2025 року до суду надішли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державної казначейської служби України в яких, з посиланням на положення статті 56 Конституції України, статей 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України, зазначено про необґрунтованість та недоведеність вимог щодо стягнення моральної шкоди. Так, в обгрунтування позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди позивачем зазначено, що він поніс моральну шкоду, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, у позивача погіршилися стосунки з його дружиною та керівництвом по роботі. В даному випадку, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Представниця Державної казначейської служби України в поясненнях наполягає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою, на думку позивача, йому шкодою.

Щодо стягнення матеріальної шкоди, представницею Державної казначейської служби України в поясненняхзазначено про те, що витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом та їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Також представниця Державної казначейської служби України наголошує, що при визначенні суми відшкодування витрат на оплату правової допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, пункт 269). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, представниця Державної казначейської служби України вважає, що у разі задоволення позовних вимог судовий збір та витрати на правову допомогу підлягають стягненню з державного органу, що заподіяв шкоду, оскільки статтею 56 Конституції України з Держави передбачено стягнення лише шкоди.

У зв`язку з викладеним вище, представниця Державної казначейської служби України в поясненнях просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Розгляд справи просить здійснити за відсутності представника Казначейства.

08.07.2025 року до суду представницею відповідача Головного управління Національної поліції в Миколаївській області надано відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву зазначено, що ГУНП в Миколаївській області ознайомилось з позовною заявою та заперечує проти позовних вимог з наступних підстав.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст. ст. 1173 - 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18).

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідачів, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідачів та заподіяною шкодою. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Жодного доказу про заподіяння відповідачем позивачу матеріальних збитків матеріали справи не містять.

Крім того, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, позивач повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17.

На думку представниці відповідача, жодного доказу, який би доводив моральні страждання ОСОБА_1 не надано.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що дії працівників поліції на його думку мають, протиправний характер, оскільки це встановлено рішення суду. Однак, у вказаному рішенні суддя не вказав про протиправність дій працівників поліції. Більш того, позивач у позовній заяві не вказує у чому виразилися його страждання, лише зазначив, що ОСОБА_1 зазнав моральних страждань у зв`язку з незаконними діями з боку правоохоронних органів під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення. При цьому, представниця відповідача звертає увагу, що до адміністративної відповідальності за вчинення ОСОБА_1 правопорушення передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП ОСОБА_1 притягнутий не був. Моральні страждання, як зазначив позивач, виявилися у вигляді погіршення стосунків з його дружиною та керівництвом по роботі, тобто ОСОБА_1 знаходився унапруженому психологічному стані. Однак позивач не надав жодного доказу на підтвердження зазначеного. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не є доказом спричинення моральних страждань.

Невідповідність вимогам закону дій працівників поліції, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП не встановлена. Тобто відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі, що не доводить очевидної протиправності дій працівника поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Доказів існування заподіяння моральних страждань позивачем не надано.

Крім того, у відзиві представниця відповідача просить суд врахувати, що позовної заява, з якою звернувся позивач, за своєю природою є компіляцією вже зроблених та описаних правових позицій Верховного Суду, а тому вважає витрати на правову допомогу необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, представниця відповідача у відзиві просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Частиною другою статті 247 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене вище, розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статтей 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частинипершої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Судом встановлено, що 30 квітня 2025 року інспектором сектору реагування патрульної поліції Вознесенського районного управління поліції Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області капітаном поліції Мізецьким Миколою Васильовичем складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 316497 відповідно до якого ОСОБА_1 30.04.2025р. 22 год. 15хв. в м. Вознесенськ по вул. Київська, 24 керував автомобілем « RENAULT Kango » д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запахом алкоголю з порожнини, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою алкотестеру Драгер, а також у найближчому медичному закладові охорони здоров`я Вознесенській ЦРЛ відмовився. Інспектор поліції вважав, що у діях позивача наявне порушення п.2.5 Правил дорожнього руху, за що ч.1 ст.130 КУпАП передбачена юридична відповідальність.

Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 травня 2025 року у справі №473/2406/25, яка набрала законної сили 09 червня 2025 року, закрито провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі №925/556/21.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі №712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Верховний Суд у постанові від 22 червня 2023 року у справі №752/5417/19 зробив висновок, що протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Велика палата Верховного Суду у справі №335/6977/22, постанова від 22.01.2025 року аналізуючи питання чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування моральної шкоди особі, стосовно якої складено протокол зробила наступні висновки.

На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно містять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за статтею 130 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).

Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі №760/9462/16).

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При не встановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

При цьому, в обгрунтування вимог, позивач зазначає, що Постановою Вознесенського міськрайонного суду від 27.05.2025 року по справі №473/2406/25 встановлено, що дії поліцейських під час складання протоколу про адміністративне правопорушення мають протиправний характер, оскільки: в супереч вимог ст. 254, 256, 259, 260 КУпАП працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення за його відсутності, не ознайомили з його змістом, не надали можливість внести свої зауваження до нього та не надали відповідну копію; повідомляють, що складають протокол про адміністративне правопорушення за керування позивачем транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, однак складають такий процесуальний документ за інших обставин, а саме за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку; запропонували позивачу пройти медичний огляд у медичному закладові, на що він погоджується, але потім не скерувавши останнього, складають протокол що він відмовився від такого огляду.

Крім того, на думку позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №316497 оформлений 30.04.2025р. щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП є протоколом, який складений з порушенням вимог ст. 256 КУпАП та інших відомчих інструкцій, оскільки поліцейський лише на неодноразові вимоги ОСОБА_1 роз`яснив останньому лише частину прав, передбачених ст.268 КУпАП, а саме: права на користування перекладачем та належну правову допомогу. Тобто не роз`яснив його права давати пояснення, подавати докази та заявляти клопотання. Крім цього, у вказаному протоколові відсутня інформація про роз`яснення позивачу прав, передбачених статтями 55, 56, 59, 63 Конституції України.

Судом встановлено, що в Постанові Вознесенського міськрайонного суду від 27.05.2025 року по справі №473/2406/25 зазначено, що " ... незважаючи на згоду ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі працівники поліції не доставили останнього в медичний заклад, що є грубим порушення ст. 266 КУпАП."; "... працівники поліції не тільки не ознайомили ОСОБА_1 зі змістом протоколу, але й відмовились надавати копію протоколу, мотивуючи це тим, що він відмовився підписувати протокол про адміністративне правопорушення. Хоча вимоги статей 254, 256, 259, 260 КУпАП категорично обумовлюють обов`язкову присутність особи при складенні відносно неї протоколу про адміністративне правопорушення (у разі коли таку особу було встановлено) та ознайомлення особи зі змістом протоколу."

Таким чином, судом встановлено наявність протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

В той же час наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що він зазнав моральних страждань, що були викликані незаконними діями з боку правоохоронних органів під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та притягнення його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв, а також вимушеними діями щодо доведення у суді відсутності в його діях правопорушення та з метою порушеного права. Поряд з цим у позивача погіршилися стосунки з його дружиною та керівництвом по роботі через вважання позивача виним у скоєнні адміністративного правопорушення. З часу складання протоколу про адміністративні правопорушення, яким є 30 квітня 2025 року до вступу постанови Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, тобто на протязі 40 днів позивач знаходився у напруженому психологічному стані.

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди як зазначено у висновках Верховного Суду, сформульованих у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц.

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного накладення штрафу.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Велика Палата Верховного Суду у поставі від 22.01.2025, справа №335/6977/22 виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

У підсумку Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.

Також, Палата Верховного Суду від 22.01.2025 у № 355/6977/22 справі прийшла до такого висновку: Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди. Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення. У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. При не встановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. З огляду на приписи Закону України "Про Національну поліцію", Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону N 266/94-ВР.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає безумовним та доведеним, що при складанні стосовно позивача правцівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення, з урахуванням встановлених Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.05.2025 року по справі №473/2406/25 порушень з боку працівників поліції та у зв`язку з необхідністю участі в судовому процесі з розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач дійсно відчув певні негативні емоції - зазнав моральної шкоди, яка перебуває у причинному зв`язку з діями працівників поліції.

Натомість, позивачем не доведено погіршення стосунків з його дружиною та керівництвом по роботі через вважання позивача виним у скоєнні адміністративного правопорушення та зазнання позивачем, у зв`язку з цим моральної шкоди.

З урахуванням наведеного вище, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань позивача, виходячи із засад розумності і справедливості, суд приходить до висновку, що відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 1000,00 грн, є достатньою компенсацією спричинених моральних страждань, ці кошти підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач також просить суд стягнути матеріальну шкоду в сумі 10000,00 грн, понесену ним як витрати на професійну правову допомогу під час розгляду Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області справи №473/2406/25 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що позивач звертався за професійною правничою допомогою до адвоката Бойченко Г.А. для захисту та відстоювання своїх прав у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області при розглядові відносно нього справи №473/2406/25 про адміністративне правопорушення, що передбачене ст.130 КУпАП, що завдало позивачу матеріальної шкоди у розмірі 10000 грн, що складається зі сплати адвокату гонорару. Вказане підтверджується договором про надання правничої допомоги від 07 травня 2025 року, відповідно до якого розмір гонорару є фіксованим та становить 10000 грн, квитанцією до прибуткового касового ордеру №1 від 07.05.2025 року, відповідно до якого позивачем сплачено адвокатом за договором гонорар у сумі 10000 грн, детальним описом виконаних робіт згідно договору про надання правничої допомоги, складеного 25 травня 2025 року та актом виконаних робіт згідно договору про надання правничої допомоги складеного 25 травня 2025 року.

Так, у відповідності з положеннями частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Оскільки чинним КУпАП не передбачено відшкодування витрат на правову допомогу у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, суд вважає понесені позивачем витрати на правову допомогу у справі №473/2406/25 матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню в межах розгляду даної справи.

При цьому суд враховує, що ці витрати є саме матеріальною шкодою та були вимушено понесені позивачем для поновлення ним своїх порушених прав.

Оскільки позивачем належними доказами доведено понесення ним витрат під час розгляду справи №473/2406/25 в сумі 10000,00 грн, суд вважає, що ці витрати підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 1000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди та 10000,00 грн матеріальної шкоди.

При вирішенні питання про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1, пункту 1 ч. 3 ст. 133 та ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача суду надано: договір про надання правничої допомоги від 12.06.2025р., квитанцію до прибуткового касового ордеру №4 від 12.06.2025р. детальний опис виконаних робіт від 13 червня 2025р. та акт виконаних робіт від 13 червня 2025р.

Згідно частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрата (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру (Постанова від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Так, позивачем ставилось питання про стягнення на його користь суми понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Відповідачем висловлено заперечення щодо вказаної суми з огляду на категорію справи та зміст позовної заяви.

При цьому, аналізуючи розмір гонорару адвоката на дотримання вимог співмірності, з урахуванням складності справи, ціни позову, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), враховуючи, що адвокатом фактично було надано правову допомогу, складено позовну заяву та зібрано необхідні документи, суд вважає, що розмір гонорару в 10000,00 грн є необґрунтованим та завищеним та не враховує специфіку конкретної справи, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що при розгляді Вознесенським районним судом Миколаївської області справи №473/2406/25, позивачем було сплачено представнику - адвокату Бойченку Г.А. (який представляє позивача і в даній справі) також 10000,00 грн, в якості витрат на надання професійної правової допомоги та представник позивача при розгляді справи №473/2406/25 крім заходів з фомування та подання позовної заяви (як і усправі №490/4656/25) з метою надання послуг позивачу здійснював поїздку з міста Миколаєва до міста Вознесенська, а також приймав участь в судовому засіданні.

При цьому, справа №490/4656/25 відноситься до категорії не складних справ, розгляд проводився в спрощеному провадженні, представник позивача не приймав участь в судових засіданнях, а тому на переконання суду, сума витрат на професійну правову допомогу в справі №473/2406/25 та в справі №490/4656/25 не може бути однаковою та свідчить про формальний підхід представника позивача при формуванні сумми витрат на професійну правову допомогу.

Суд зазначає та наголошує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення суми стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу до 4000,00 грн, оскільки суд вважає, що вона буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності, а тому вимога позивача підлягає частковому задоволенню, а вказана сума підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача.

При цьому, судом відхиляються аргументи представниці Державної казначейської служби Українищодо необхідності стягнення судового збору та витрат на правову допомогу з державного органу, що заподіяв шкоду, оскільки статтею 56 Конституції України з Держави передбачено стягнення лише шкоди, з огляду на таке.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134, 137, 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляють компетентні органи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №193/1132/22 та від 24 квітня 2024 року у справі №711/1765/22.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (54005, м. Миколаїв,вул. Захисників Миколаєва, 5, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646) про відшкодування шкоди, задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України в якості відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України в якості відшкодування матеріальної шкоди 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін