Головуючий у суді першої інстанції А. Ю. Цуранов
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

13 серпня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство

«Страхова компанія «ВУСО»

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», подану представником Шиліним Володимиром Анатолійовичем, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2025 року в оскаружваній частині, ухвалене у складі судді Цуранова А. Ю., в примішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ПрАТ «СК «ВУСО», ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідачів на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 78 218,13 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн, а також стягнути судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 19.08.2023 о 09 год 00 хв ОСОБА_2 в м. Біла Церква, на перехресті вул. Князя Володимира та вул. Гризодубової, керуючи транспортним засобом «RenaultKangoo», д.р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на транспортний засіб «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів та завдання матеріальних збитків.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.09.2023 у справі № 357/10330/23 ОСОБА_2 визнано винним в порушенні ПДР та скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно, він є винною особою у заподіянні шкоди позивачу пошкодженням її автомобіля.

Згідно з експертним висновком, матеріальний збиток позивача, заподіяний пошкодженням її автомобіля становить 120 412,60 грн., витрати ОСОБА_1 на експертні послуги склали 4 500,00 грн.

На момент вчинення ДТП ОСОБА_2 мав чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, тому ПрАТ «СК «ВУСО» частково відшкодувала завдані збитки в сумі 32 194,47 грн. Різниця між страховим відшкодуванням за збитками складає 88 218,13 грн (120 412,60 - 32 194,47). Окрім того, позивачу завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 10 000,00 грн та просить стягнути на її користь.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО», ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 74 372, 19 грн та витрати на оцінку в розмірі 2 250,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині стягнення зі страхової компанії страхового відшкодування, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» через свого представника Шиліна В. А. подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в оскаржуваній частині про стягнення з страховика на користь позивача недоплаченого страхового відшкодування та витрат на оцінку розміру збитку змінити, стягнувши з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача недоплачене страхове відшкодування у розмірі 12 630,43 грн. Здійснити розподіл судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що обставини справи встановлені судовим рішенням не відповідають фактичним, рішення ухвалене з порушенням процесуального законодавства, неправильному застосуванні матеріального законодавства, що є підставою для скасування рішення або зміни в частині належного стягнення зі страхової компанії 12 630,43 грн, визнаного відповідачем.

Апелянт вказує, що розгляд справи відбувався за правилами загального позовного провадження, а тому позивач мав скористатися правом передбаченим ст. 49 ЦПК України, проте судом 24.12.2024 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 25.02.2025. Але 25.02.2025 на адресу суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява. 16.04.2025 в судовому засіданні суд на місці ухвалив прийняти до розгляду уточнений позов, який за своїм змістом зменшує позовні вимоги, що може свідчити про упередженість суду та порушення загальних засад цивільного судочинства, рівності та змагальності сторін. Обґрунтовуючи рішення суд поклався на аргументи позивача про те, що начебто виплата страхового відшкодування відбулася без огляду пошкодженого транспортного засобу позивача з боку страховика, що не відповідає дійсності, і, з цього випливає, що страховик не дотримався ст. 34 спеціального Закону №1961, а наданий Звіт № 40835 від 04.09.2024 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складений ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг» є неналежним, недостовірним та не відповідає вимогам ст. 77, 79 ЦПК України.

Судом помилково встановлено розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 , на підставі неналежного Звіту ФОП « ОСОБА_5 » № 20/49.09.23 від 23.09.2023, яким зроблено висновок про фізичне знищення КТЗ, визначений матеріальний збиток на рівні вартості КТЗ до ДТП - в розмірі 120 412,60 грн, а вартість цього транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди є явно необґрунтованою, заниженою і становить 10 645,94 грн.

Звернуто увагу на те, що суд неправильно надав оцінку неналежному доказу позивача та Звіту № 20/49.09.23 від 23.09.2023 року, який не відповідає вимогам ст. ст. 77,79 ЦПК України, так як зроблений всупереч вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а саме п.32 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» не на дату ДТП. ДТП сталася 19.09.2023, а розрахунок збитків у Звіті № 20/49.09.23 від 23.09.2023 складено на 23 вересня 2023 року (курс гривні на 23.09.2023), що свідчить про недотримання вимог Методики та Національного стандарту №1.

ПрАТ «СК «ВУСО» наголосило, що Звіт № 40835 від 04.09.2024 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складений ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг» є належним та достовірним, зроблений на дату ДТП і ні спростований позивачем, шляхом з`явлення клопотання про проведення судової транспортно - товарознавчої експертизи. Страховиком відшкодовано оцінену шкоду в розмірі 32 194,47 грн (СВ = 22 233,12 + 8 635,95 + 15 084,67 x (1 - 0,70) - 3200 Фр) на підставі ремонтнї калькуляції № 2314107 від 30.08.2023, відповідно, що є правомірним і відповідає вимогам п.22.1 ст. 22, п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961. Страховик визначив можливу доплату страхового відшкодування в розмірі: 12 630,43 грн (ПДВ, 35 576 грн + 5 426,81 + 23 406,97 х (1- 0,7000) - 3200 грн (фр) - СВ 32 194,47 грн), яка мала б бути стягнута за наслідками розгляду даної справи.

Суд помилково зробив висновки про наявність «первинної експертизи» позивача - Звіту ФОП « ОСОБА_5 » № 20/49.09.23 від 23.09.2023, яка не спростована ПрАТ «СК «ВУСО», шляхом подання клопотання про проведення судової експертизи, а тому помилково не взяв до уваги Звіт № 40835 від 04.09.2024, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Вищевказаний висновок експерта є первинним у даній справі та був виготовлений з дотриманням вимог частини шостої статті 106 ЦПК України.

Оскільки у матеріалах справи є декілька звітів про визначення розміру матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 , які суттєво протирічать один одному, а сторонами не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань, ПрАТ «СК «ВУСО» у апеляційній скарзі виклало клопотання про призначення у справі транспортно-товарознавчої експертизи з метою визначення вартості матеріального збитку власнику транспортного засобу «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 на дату дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19 серпня 2023 року. Проведення експертизи просить доручити ДНДЕКЦ МВС УКРАЇНИ (, юридична адреса: вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601, Україна; фактична адреса: вул. Велика Кільцева, 4, с. Петропавлівська Борщагівка, Бучанський р-н, Київська обл., 08130, Україна; адреса для листування: вул. Велика Кільцева, 4, м. Київ, 03170, Україна електронна пошта: , тел. )). Оплату судової транспортно-товарознавчої експертизи просить покласти на ПрАТ СК «ВУСО».

Також ПрАТ «СК «ВУСО» зазначило, що судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді, зокрема витрати на професійну правничу допомогу є фіксованими в розмірі 5 000,00 грн, а також судовий збір 1 453,44 грн та витрати на проведення судової експертизи просить покласти на позивача.

Оскільки рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2025 рокуоскаржується страховою компанією лише в частині стягнення з неї понад належного страхового відшкодування ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та витрат на проведення оцінки, в іншій частині законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядається.

Представник ПрАТ «СК «ВУСО» Шилін В. А. у судовому засіданні суду першої інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити на підставі викладених в ній доводів.

Представник позивача Гордієнко П. В., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній страховою компанією частині просив залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від даного відповідача не надходило.

З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 , оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності ОСОБА_2 , оскільки неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Судом встановлено, що 19.08.2023 о 09:00 год. ОСОБА_2 в м. Біла Церква на перехресті вул. Князя Володимира та вул. Гризодубової, керуючи транспортним засобом «Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, у встановлених межах не вибрав безпечної швидкості руху в результаті чого здійснив наїзд на транспортний засіб «ВАЗ 217230», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , що стояв на проїзній частині внаслідок затору, що призвело до пошкодження транспортних засобів та завдало матеріальних збитків, чим порушив п. 2.3 б, 12.1 Правил дорожнього руху.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.09.2023 у справі №357/10330/23, ОСОБА_2 визнано винним у порушенні ПДР та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Власником транспортного засобу «ВАЗ 217230», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 02.06.2022, реєстрові № 2-504, 2-508.

На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника «Renault Kangoo», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» відповідно до поліса № 212431728. Франшиза за вказаним полісом становить 3 200,00 грн, ліміт за шкоду заподіяну майну - 160 000,00 грн.

На підставі звернення ОСОБА_1 , ПрАТ «СК «ВУСО» прийнято рішення щодо виплати потерпілій страхового відшкодування в розмірі 32 194,47 грн на підставі ремонтної калькуляції № 2314107 від 30.08.2023, складеної на замовлення страховика оцінювачем ОСОБА_6 24.08.2023.

Згідно звіту ФОП « ОСОБА_5 » № 20/49.09.23 від 23.09.2023, вартість відновлювального ремонту автомобіля «ВАЗ 217230», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , складає 159 754,56 грн, матеріальний збиток - 120 412,60 грн, ринкова вартість КТЗ після пошкодження - 10 645,94 грн.

За проведення оцінки вартості матеріального збитку позивачем сплачено ФОП « ОСОБА_5 » 4 500,00 грн, що вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера № 20/49.09.23 від 23.09.2023.

Після отримання позовної заяви ПрАТ «СК «ВУСО» визначено можливим здійснити доплату за наслідками судового розгляду в розмірі 12 630,43 грн згідно зі звітом № 40835 від 04.09.2024 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг», який надано страховою компанією. В матеріалах справи також міститься платіжна інструкція АТ КБ «ПриватБанк» від 07.09.2023, відповідно до якої ОСОБА_2 сплатив франшизу в розмірі 3 200 грн за ДТП 19.08.2023.

Судом встановлено, що сторонами не оспорювався факт ДТП та вина ОСОБА_2 у пошкодженні автомобіля позивача, сплату страховиком страхового відшкодування в розмірі 32 194,47 грн, а також сплату ОСОБА_2 позивачу франшизи в розмірі 3 200,00 грн.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 надала звіт суб`єкта оціночної діяльності № 20/49.09.23 від 23.09.2023 про визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 , який виконаний на її замовлення ФОП « ОСОБА_5 », який має вищу економічну освіти, кваліфікацію оцінювача за спеціалізацією «Оцінка колісних транспортних засобів», кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 210 від 15.12.2018.

Вказаний висновок експерта є первинним у даній справі та був виготовлений з дотриманням вимог частини шостої статті 106 ЦПК України.

ПрАТ «СК «ВУСО» заперечуючи проти позовних вимог зазначало про його невідповідність Методиці та надав свій Звіт про оцінку КТЗ, згідно з яким визначив необхідність доплати страхового відшкодування позивачу.

Суд не прийняв поданий ПрАТ «СК «ВУСО» звіт до уваги з огляду на наявність в матеріалах справи первинного висновку, який не оспорений страховою компанією, питання призначення та проведення судової експертизи сторонами не ставилось, при цьому дослідження проведено на підставі акту транспортного засобу від 24.08.2024.

Судом встановлено, що вартість транспортного засобу «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди, становить 120 412,60 грн, вартість цього транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди становить 10 645,94 грн.

Розмір невідшкодованих позивачу збитків становить 74 372,19 грн (120 412,60 - 32 194,47 - 10 645,94 - 3 200), що знаходиться в межах ліміту суми страхового відшкодування майнової шкоди ПрАТ «СК «ВУСО».

Суд також враховував часткову згоду страховика з сумою страхового відшкодування в розмірі 12 630,43 грн

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО», суд першої інстації дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з страховика недоплаченого страхового відшкодування у розмірі 74 372,19 грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (частина перша, пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).

У частині другій статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина перша статті 1194 ЦК України).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

До шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (стаття 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.2 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, у разі встановлення судом, що відновлювальний ремонт автомобіля позивача перевищує його вартість на момент ДТП, тобто ремонт є економічно необґрунтованим, то стягненню підлягає різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, за мінусом страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Так, згідно Висновку про оцінку майна № 20/49.09.23 від 23.09.2023 про визначення матеріального збитку, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 , який виконаний на замовлення Позивача ФОП « ОСОБА_5 », який має вищу економічну освіти, кваліфікацію оцінювача за спеціалізацією «Оцінка колісних транспортних засобів», кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 210 від 15.12.2018, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивачки складає 159 754,56 грн. А матеріальний збиток, власниці «ВАЗ 217230», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 120 412,60 грн.

Твердження ПрАТ «СК «ВУСО» про те, що вказаний звіт не відповідає «Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 р. № 1335/5/1159), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395 не відповідає дійсності, оскільки саме ця Методика використовувалась суб`єктом оціночної діяльності та інші нормативні акти в тому числі і Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» і про це зазначено у розділі Звіту «Нормативно правові акти та інформаційні джерела». Посилання у апеляційній скарзі на порушення у Звіті п.32 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» також не відповідає дійсності. В цьому пункті зазначено, що «У разі виникнення необхідності у визначенні розміру ймовірного страхового відшкодування оцінка застрахованого майна проводиться з урахуванням умов страхування та дотриманням принципів корисності і заміщення. Для застрахованого майна, подібного до майна, що продається (купується) на ринку, оцінка розміру ймовірного страхового відшкодування проводиться виходячи з характеристики майна на дату заподіяння збитків до настання страхового випадку шляхом розрахунку прямих збитків. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованогооб`єкта, ймовірний розмір страхового відшкодування оцінюється як відповідна частка оцінених прямих збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування».

Отже, якщо виходити із наведеного можна стверджувати, що апелянт цілком невірно трактує вказаний пункт, оскільки в ньому йдеться про фізичний стан майна - його характеристики, тобто встановлюється він був новий, чи пошкоджений, мав якісь вади чи не мав, а не йдеться мова про грошову оцінку.

Для визначення збитків має значення ринкова вартість транспортного засобу і про це вказують також пункти 7.1,7.2 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» де зазначено, що оцінка КТЗ здійснюється переважно із застосуванням бази оцінки, яка відповідає ринковій вартості.

Ринкова вартість КТЗ ураховує його комплектність, укомплектованість і фактичний технічний стан, строк експлуатації, величину пробігу, умови, у яких він експлуатувався (зберігався), особливості кон`юнктури ринку регіону.

Згідно з принципами зміни вартості, попиту та пропозиції значення ринкової вартості є змінною за фактором часу величиною, яка залежить від коливань ринкових цін на КТЗ та його складники.

Основним підходом, який використовується для оцінки КТЗ, є порівняльний підхід.

Згідно з ним визначення вартості КТЗ на території України проводиться на підставі їх цін продажу та поточних цін пропозиції до продажу, які зазначені у вітчизняних довідниках.

Зазначені ціни є статистично усередненими ціновими даними КТЗ, які були відчужені в Україні згідно з умовами, що відповідають змісту і поняттю «ринкова ї вартість».

Відтак доводи щодо невідповідності у тому, що Звіт проведено через 4 дні з часу ДТП є цілком безпідставним адже до уваги береться ринкова вартість з вітчизняних довідників де зазначаються усереднені ціни при відчуженні транспортних засобів.

Крім того, своїм правом на заявлення клопотання про проведення судової експертизи у справі ПрАТ «СК «ВУСО» у суді першої інстанції не скористалося, клопотання про призначення судової експертизи страхова компанія не заявляла.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що Звіт про оцінку вартості матеріального збитку № 20/49.09.23 від 23.09.2023, завданого ушкодженням колісного транспортного засобу «ВАЗ 217230», д.р.н. НОМЕР_2 , який виконаний на замовлення Позивача ФОП « ОСОБА_5 », є належним та допустимим доказом, оцінювач проводив огляд автомобіля 23.09.2023. Доводи апеляціної скарги щодо його невідповідності Методиці не підтверджені будь -якими доказами.

Суд обгрунтовано не прийняв поданий страховиком Звіт до уваги оскільки дослідження проведено на підставі акту транспортного засобу від 24.08.2024, транспортний засіб оцінювачем страхової компанії не оглядався.

Таким чином відсутні підстави вважати, що сума збитку, заподіяного позивачці є завищеною.

Безпідставними є доводи апеляційно скарги у тому, що суд не врахував вимогу ст. 49 ЦПК України, а подання уточнення до позову призвело, в тому числі, до ухвалення незаконного рішення.

Так, судом 24.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 25.02.2025.

25.02.2025 на адресу суду від представника позивача - адвоката Гордієнка П.В., надійшла уточнена позовна заява, яка одночасно була вручена ПрАТ «СК «ВУСО» про зменшення позовних вимог, оскільки була виявлена помилка в обчисленні матеріальних збитків.

Отже, прийняття судом уточненого позову ніяк не призвело до неправильності ухваленого судового рішення, а якраз до забезпечення його правильності.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди страхової компанії з висновками суду першої інстанції.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Таким чином, судове рішення в частині його оскарження страховиком ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними заперерченням страховика на позовні вимоги ОСОБА_1 , яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині його оскарження залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати ПрАТ «СК «ВУСО» не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині його оскарження без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», подану представником Шиліним Володимиром Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 20 серпня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна