РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/18220/23

Провадження №: 2/755/3431/25

"23" квітня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Гончарука В.П.,

за участю секретаря: Гриценко О.І., Печуркіної Я.А.

представника позивача - Мірводи А.М.,

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення суми 3% річних, суд, -

В С Т А Н О В И В :

11 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, за яким останньому надано споживчий кредит в сумі 88000,00 доларів США строком по 11 грудня 2037 року зі сплати 12,90% річних за користування кредитними коштами, з графіком погашення кредиту.

Окрім цього, між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 11 грудня 2007 року був укладений договір поруки № 164535 за яким остання, як поручитель, прийняла на себе зобов`язання перед АКІБ «Укрсиббанк» за кредитним договором в повному обсязі. За цим договором відповідачі відповідають як солідарні боржники.

Свої зобов`язання АКІБ «Укрсиббанк» виконав в повному обсязі, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов Кредитного договору ПА Ї «УкрСиббанк» звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2010 р. по справі 2708/1-10 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь Публічного акціонери товариства "УкрСиббанк" заборгованість за договором споживчого кредиту 112 481 доларів США, що за курсом НБУ становить 891521,24 грн.

12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббаню Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» укладено Договір факторинг 1, згідно умов якого право вимоги за кредитним договором та договором поруки перей до ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2023 р. замінено первісного стягувана Акціонерне товариство «Укрсиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект».

На сьогоднішній день відповідачами рішення Дніпровського районного суду м.Києва не виконано

Незважаючи на зазначення у судовому рішенні еквівалента у національній валюті України -гривні, заборгованість відповідач Кредитним договором було стягнуто саме у доларах США і саме на цей р

У зв`язку з вищезазначеним, сума 3 % річних нарахована на суму прострочене зобов`язання за Кредитним договором визначена рішенням Дніпровського районного м. Києва від 06.12.2010 р. по справі 2-2708/1-10 за період з «02» квітня 2017 року по лютого 2022 року становить: 16 530,24 доларів СІЛА, що в гривневому еквіваленті курсом Національного банку України розміщеному на офіційному сайті (https://bank.gc станом на 06.10.2023 р. (1 дол. США = 36,6216 грн.) складає 605 363,83 грн.

З врахуванням викладеного позивач просить стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно 605363, 83 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.09.2024 року закрито підготовче засідання у справі.

Відповідачем ОСОБА_1 до суду було надано відзив на позовну заяву, в якій остання просила відмовити в задоволені позову, мотивуючи це тим, що Господарським судом м.Києва 23.06.2021 р. було винесено про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1

15.03.2023 р. Господарським судом м.Києва було постановлено ухвалу про завершення процедури погашення боргів фізичної особи ОСОБА_1 , провадження по даній справі було закрито, грошові вимоги кредиторів фізичної особи ОСОБА_1 .

Грошові вимоги кредиторів та /або правонаступників, які виникли до відкриття провадженні у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , але не були заявлені кредиторами протягом провадженні у справі про неплатоспроможність фізичної особи, - було визнано погашеними.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з обставин викладених в позовній заяві та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог стосовно себе, обґрунтовуючи свою позиції посиланням на рішення Господарського суду м.Києва яким було завершено процедуру її банкрутства та вказуючи на те, що всі її кредитори сповіщалися належним чином та безпосередньо позивач не висував до неї, в рамках вказаної господарської справи, будь - яких вимог матеріального характеру.

Відповідач ОСОБА_2 чи його представник в зал судового засідання не з`явився, сповіщався належним чином про день, місце та час розгляду справи в суді.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0, за яким останньому надано споживчий кредит в сумі 88000,00 доларів США строком по 11 грудня 2037 року зі сплати 12,90% річних за користування кредитними коштами, з графіком погашення кредиту.

Окрім цього, між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 11 грудня 2007 року був укладений договір поруки № 164535 за яким остання, як поручитель, прийняла на себе зобов`язання перед АКІБ «Укрсиббанк» за кредитним договором в повному обсязі. За цим договором відповідачі відповідають як солідарні боржники.

Свої зобов`язання АКІБ «Укрсиббанк» виконав в повному обсязі, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов Кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2010 р. по справі 2708/1-10 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь Публічного акціонери товариства "УкрСиббанк" заборгованість за договором споживчого кредиту 112 481 доларів США, що за курсом НБУ становить 891521,24 грн.

12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» укладено Договір факторинг 1, згідно умов якого право вимоги за кредитним договором та договором поруки перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 вересня 2023 р. замінено первісного стягувана Акціонерне товариство «Укрсиббанк» виконавчим листом №2-2708/1-10, виданого Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором споживчого кредиту - 112482,02 доларів США, що за курсу НБУ становить 891521,24 грн., на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект».

На даний час рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 6.12.2010 р. не виконано, доказів в спростування даних обставин до суду не надано.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України)

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

У ст. 536 ЦК України закріплено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Водночас у ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено: якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 , термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц , під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

У відповідності до положень ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були виконані умови кредитного договору в частині надання кредитних коштів відповідачу.

Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема:

1. припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2. зміна умов зобов`язання;

3. сплата неустойки;

4. відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з приписами ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів , неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь- якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, за яким дія статті 625ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625ЦК України підлягають застосуванню».

Враховуючи викладене, суд вважає, що саме відповідач ОСОБА_2 повинен нести відповідальність за прострочення виконання рішення суду від 6.12.2010 р., так -як грошові вимоги кредиторів та /або правонаступників, які виникли до відкриття провадженні у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 , але не були заявлені кредиторами протягом провадженні у справі про неплатоспроможність фізичної особи, - було визнано погашеними, відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 15.03.2023 р. ( справа 910/6211/21).

Дана обставина, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України повторному доказуванню не підлягає

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_3 , третя особа: Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В порядку ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 6 004,00 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 611,612, 625, 530, 553-554, 559, 1048, 1054-1055 ЦК України, та керуючись ст. ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-281, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» ( , м.Київ, вул. Мендєлєва , буд.12, оф.94/1) до ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 ) , ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 адреса: АДРЕСА_2 ) про стягнення суми 3% річних - задовольнити частково.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» 605363,83 грн. - 3% річний за прострочення виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей - Колект» витрати по сплаті судового збору в розмірі 9080,46 грн.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2025 року.

Суддя: