ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 520/852/17

провадження № 61-11224св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду

м. Одеси від 21 вересня 2023 року у складі судді Калініченко Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Стахової Н. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов мотивовано тим, що в момент вчинення спірних правочинів волевиявлення позивачки не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона не усвідомлювала значення своїх дій та не мала можливості ними керувати. Стосовно моменту укладення спірних правочинів позивачка посилалась на те, що вона перебувала у стресовому стані з підстав раптової

і неочікуваної смерті її сина, що вплинуло на її психосоматичний стан і призвело до подальшого стаціонарного лікування в медичній установі.

ОСОБА_1 просила визнати договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. 05 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 1293, згідно з яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру

АДРЕСА_1 , недійсним; визнати договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А. 05 березня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 1294, згідно з яким ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку, площею 0,07 га, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :02:014:0080, недійсним; витребувати у ОСОБА_7 , ОСОБА_6

і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,07 га, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :02:014:0080.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2018 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про відмову від позову в частині позовних вимог - задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_6 в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння закрито.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 1293, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , недійсним.

Застосовано наслідки недійсного правочину договору купівлі-продажу від

05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1293, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів, переданих за договором за придбання квартири АДРЕСА_1 ,

в сумі 743 090,00 грн.

Рішення суду мотивовано доведеністю того, що ОСОБА_1 , будучи особою похилого віку, мала вади здоров`я, однак після смерті сина, що мало місце

30 грудня 2014 року, її стан здоров`я погіршився, за наслідком чого остання

у період з січня 2015 року до березня 2017 року неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у медичних закладах зі скаргами, зокрема на порушення психічного стану, що також підтверджено висновком судово-психіатричних експертів від 20 червня 2018 року № 262 та висновком судово-психіатричного експерта від 28 лютого 2023 року № 1-пл. Врахувавши заявлення стороною відповідача, як стороною недійсного правочину, одночасне застосування наслідків недійсного правочину, відсутність заперечень з цього приводу сторони позивача, суд з метою захист і поновлення цивільних прав сторін справи, як сторін спірного правочину, вважав за доцільне одночасно під час ухвалення рішення суду про визнання договору купівлі-продажу недійсним застосувати наслідки недійсного правочину у виді реституції у відповідності до положень частини першої статті 216 ЦК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 липня 2024 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суду погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 липня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що мотивувальна частина рішення містить детальне нормативне обґрунтування процедури визнання недійсними правочинів, опис процесуальних дій учасників справи, опис медичної документації, висновків судових експертиз, проте не містить жодних посилань на необхідність здійснення завдання цивільного судочинства. Вказує, що за продаж квартири була сплачена грошова сума в розмірі, еквівалентному 33 000,00 дол. США, що свідчить про те, що вартість квартири не була занижена та відповідала ринковим цінам на нерухомість у зазначеному районі м. Одеси. Позовна заява не містить жодних посилань про обставини неотримання повної вартості відчужуваної квартири, обставини заниження вартості вказаної квартири чи інших обставин, що свідчили б про погіршення становища продавця під час укладення оспорюваного правочину. Звертає увагу на те, що для задоволення позову про визнання правочину недійсним, необхідно довести не лише порушення договором закону, а і порушення таким договором прав або охоронюваних законом інтересів позивача, що не було враховано судами. Договір купівлі-продажу не містить завідомо тяжких, несправедливих умов, які позивач міг би усвідомити за умови перебування в стані, що дозволяв би усвідомлювати значення своїх дій. Посилання на правові позиції Верховного Суду є неправильним, оскільки фактичні обставини справи є різними. Суд, незважаючи на послідовне та детальне тлумачення принципу змагальності цивільного процесу, з цитуванням рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), з невідомих причин не взяв до уваги ту обставину, що тягар доведення порушеного права покладається саме на позивача, як на спростувача презумпції, та незважаючи на відсутність відповідного обґрунтування в позовній заяві, фактично звільнив позивача від доведення такої обставини, порушивши принцип змагальності цивільного процесу. Зміна психіки із загостренням такої риси як патологічна жадібність, про що зазначено в експертному дослідженні, не сприяє укладенню такою особою невигідного для себе договору. Суди не звернули уваги на те, що позивач відмовилася від частини позовних вимог, що свідчить про її недобросовісність.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.

09 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 58,6 кв. м, на підставі договору дарування від 28 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською В. О., зареєстрованого в реєстрі за № 660.

05 березня 2015 року між ОСОБА_1 , як продавцем, і ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 1293.

За умовами вказаного договору ОСОБА_1 передала у власність, а покупець ОСОБА_2 прийняла у власність (купує) квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 58,6 кв. м, житлова площа 33,2 кв. м.

Пунктом 2 договору передбачено, що продаж здійснено за 743 090,00 грн. Гроші у вказаній сумі продавець отримала від покупця повністю до підписання вказаного договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за нерухомість здійснено повністю та про відсутність претензій до покупця щодо оплати з боку продавця.

ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з цим позовом про визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним з тих підстав, що станом на час його укладення її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона не усвідомлювала значення своїх дій та не керувала ними.

Стосовно встановлення психічного стану ОСОБА_1 та її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного правочину - договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, суд під час розгляду справи ухвалою від 05 квітня 2018 року призначив проведення судово-психіатричної експертизи.

За наслідком проведення вказаної експертизи експертами ВНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я України» Одеської обласної ради 20 червня 2018 року надано висновок судово-психіатричних експертів № 262, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1293, виявляла ознаки психічного розладу

у вигляді «Органічного афективного розладу судинного ґенезу у вигляді важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, переважно маячними». ОСОБА_1 за своїм психічним станом не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрованого

в реєстрі за № 1293. Також встановлено, що ОСОБА_1 у теперішній час виявляє ознаки психічного розладу у вигляді «Органічного афективного розладу судинного ґенезу у вигляді помірного депресивного епізоду з психотичними симптомами за анамнезом», який за глибиною на ступенем виразності афективних порушень суттєво впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З огляду на те, що у сторін виникли суперечності стосовно висновку експертизи від 20 червня 2018 року № 262, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд 25 серпня 2020 року постановив ухвалу, якою призначив повторну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені такі питання:

1. Чи страждала ОСОБА_1 психічним розладом, тимчасовим функціональним розладом психіки із порушенням фізіологічних процесів в організмі, або інших хворобливих явищ, під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрованого в реєстрі за

№ 1293, з урахуванням результатів стаціонарного лікування, яке мало місце

у період з 10 лютого 2015 року до 27 лютого 2015 року?

2. Чи могла ОСОБА_1 за своїм психічним станом повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1293?

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 28 лютого 2023 року №1-пл, наданим за наслідком судово-психіатричної експертизи встановлено, що

ОСОБА_1 під час укладення та підписання нею договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року страждала на хронічний, стійкий психічний розлад

у вигляді органічного афективного розладу судинного ґенезу, важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, переважно маячними (F06.32). За своїм психічним станом ОСОБА_1 під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року була позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочиномє дія особи,спрямована на набуття, зміну абоприпинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави

і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

У статті 225 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила

у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи,

а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи

в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня

2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від

02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи

в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом

є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити:

1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта

в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 23 червня

2025 року у справі № 753/23575/19 (провадження № 61-3864св25).

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи

і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що за своїм психічним станом ОСОБА_1 під час укладення та підписання нею договору купівлі-продажу від 05 березня 2015 року страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді органічного афективного розладу судинного ґенезу, важкого депресивного епізоду з психотичними симптомами, переважно маячними (F06.32) та за своїм психічним станом

ОСОБА_1 під час укладення та підписання договору купівлі-продажу від

05 березня 2015 року була позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, про що в категоричній формі встановлено

у висновку судово-психіатричних експертів від 20 червня 2018 року № 262 та висновку судово-психіатричного експерта від 28 лютого 2023 року № 1-пл, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, підставно керувався наявністю правових підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири.

Результати експертиз містять чіткі, конкретні та категоричні висновки щодо психологічного стану позивача на час укладення спірного правочину.

Належних, допустимих та достатніх доказів того, що ОСОБА_1 на час укладення спірного правочину була спроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними матеріали справи не містять, а відповідач в порядку статті 81 ЦПК України таких доказів не надав.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованих висновків про те, що позивач належними та допустимими доказами довела, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними та що у неї було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції, оскільки позивач надала докази абсолютної неспроможності в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Аргументів щодо незгоди з оскаржуваними судовими рішенням в частині вирішення питання щодо застосування реституції в касаційній скарзі немає.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої і апеляційної інстанцій, не суперечать висновкам Верховного Суду

у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня

2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 02 липня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська