№ 932/6563/24
№ 2/207/394/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року Південний районний суд міста Кам`янського у складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.

при секретарі Морозові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомого майна та рухомого майна особистою власністю одного з подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до районного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомого майна та рухомого майна особистою власністю одного з подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивачка зазначила, що 10 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, в книзі реєстрації шлюбів 10.12.2011 зроблено відповідний актовий запис №919, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . Також від попереднього шлюбу ОСОБА_1 виховує дитину ОСОБА_4 , 2006 року народження.

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, оскільки відносин між сторонами погіршились настільки, що подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим та суперечть інтересам позивача. Поряд з іншими суперечностями між подружжям, підставою для розірвання шлюбу стало небажання й неспроможність відповідача утримувати сім`ю та його намагання збагатитися за рахунок ризиків для життя та здоров`я позивача.

За період перебування сторін у шлюбі відповідач отримував невелику заробітню платню, з якої сім`ї вистачало ледве зводити кінці з кінцями, а змінювати роботу на більш прибуткову ОСОБА_2 відмовлявся.

Перебуваючи в несприятливих фінансових умовах, зважаючи, що спільних відповідачем грошових коштів для придбання нерухомого майна не було позивач мріяла купити собі у особисту власність невеличкий будинок, де б вона могла жити разом з дітьми.

Зваживши свої можливості та всі ризики, ОСОБА_1 , 08 листопада 2021 року уклала договір з медичним закладом про надання послуг сурогатної матері. Згідно з умовами даного договору ОСОБА_1 , як сурогатна матір, зобов`язується виносити вагітність і народити дитину із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій.

В свою чергу громадяни Китайської Народної Республіки, як біологічні батьки майбутньої дитини, зобов`язані були виплатити ОСОБА_5 матері винагороду в порядку, передбаченому договором відповідно до п.5.1 умов Договору від 08.11.2021.

Згідно з медичним свідоцтвом про народження №2877/942 від 20 червня 2022 року, виданого КНП Київський міський пологовий будинок №1, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дівчинку вагою 2290 грамів.

Відповідно до медичного свідоцтва про народження №2878/942 від 20 червня 2022 року, виданого КНП Київський міський пологовий будинок №1, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дівчинку вагою 2490 грамів.

Таким чином, ОСОБА_1 , як сурогатна матір, виносила та народила двійню для громадян Китайської Народної Республіки, за що, відповідно до умов договору про надання послуг сурогатній матері, отримала винагороду в сумі 17500,00 євро.

В подальшому, після отримання ОСОБА_1 вищевказаних коштів, ОСОБА_2 запропонував придбати їй авто для потреб сім`ї, на що ОСОБА_1 надала згоду. Підбором авто займався ОСОБА_2 і через деякий нетривалий час запропонував купити у його знайомого тьранспортний засіб марки OPEL, модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_3 за 5500 євро. ОСОБА_1 надала згоду на придбання авто та надала ОСОБА_2 (отримані як винагорода за сурогатне материнство) в розмірі 5500 євро. Оформленням (угодою купівлі-продажу) даного авто займався ОСОБА_2 і як стало відомо пізніше, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу 7750/22/000362 укладеного 11 жовтня 2022 року оформив, транспортний засіб OPEL, модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 на своє ім`я. В договорі купівлі-продажу транспортного засобу 7750/22/000362 укладеного 11 жовтня 2022 року була вказана чомусь вартість авто 85500 грн., фактично ОСОБА_2 сплатив, за вказаний транспортний засіб 5500 євро.

Саме така середня ціна вартості транспортного засобу марки OPEL модель ASTRA 2008 року випуску, на ринку України була у 2022 році.

За решту коштів, які залишилися з винагороди за сурогатне материнство, 25 березня 2023 року, було придбано нерухоме майно-житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок придбано за 382200 грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янськогго районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А. та зареєстровано в реєстрі за № 423.

На момент придбання нерухомості, не розуміючи юридичної термінології, будучи необізнаною в різновидах речових прав та правових режимах щодо оформлення права власності, оскільки не роз`яснювалися наслідки такого оформлення, ОСОБА_1 підписала вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023, в якому нотаріусом зазначено, що подружжя набуває нерухоме майно на праві приватної спільної часткової власності.

Таким чином, відповідно до вказаного договору позивач та відповідач є власниками по 1/2 частині житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, відповідач, фактично став власником 1/2 частині житлового будинку за рахунок особистих коштів позивача. Вважає вказаний договір недійсним в частині поширення правового режиму спільної часткової власності на це майно, оскільки житловий будинок придбаний саме за особисті кошти ОСОБА_1 та є її особистою власністю.

Просить визнати договір купівлі-продажу будинку недійсним, визнати за нею право власності на будинок в цілому та на придбаний автомобіль.

Від представника відповідача адвоката Догонової Т.В. надійшов відзив на позовну заяву, позов не визнає; заперечує відповідач проти позовних вимог, з доводами не згодний, вважає їх безпідставними у зв`язку з наступним.

ОСОБА_2 з 10.12.2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 10.12.2011 року. Від шлюбу мають одну спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також у шлюбі сторон виховували доньку позивача від попереднього шлюбу, ОСОБА_6 , 2006 року народження, яка змінила своє прізвище та по-батькові на прізвище та по-батькові відповідача.

Сімейне життя не склалося, тому 19.08.2024 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб було розірвано. За період перебування сторін у шлюбі відповідач працював та отримував заробітну плату, яку витрачав на утримання їх сім`ї. Також він постійно знаходив додатковий підробіток, щоб заробити більше грошей, які також йшли на спільні потреби родини.

За час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя було набуте нерухоме та рухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 64,4 кв.м., в тому числі житловою площею 46,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частки та ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частки на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:№423, виданий 25.03.2023, видавник ОСОБА_7 , приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області.

Ціна нерухомого майна встановлена у договорі 382200,00 грн.; транспортний засіб марки OPEL, модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , власником якого є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 7750/22/000362 від 11.10.2022 року. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу визначена у договорі 85500 грн.

Договір про надання послуг сурогатної матері від 08.11.2021 року позивач укладала зі згоди відповідача, посвідченої нотаріально, оскільки це було їх спільне рішення, як подружжя. Відповідач весь час був поряд з позивачем та супроводжував її на всі її обстеження, прийоми до лікарів в медичних установах, їздив з нею в м.Київ, де вона народила дітей, як сурогатна мати.

11.10.2022 року подружжя вирішило придбати авто, що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу 7750/22/000362 від 11.10.2022 року, який за погодженням сторін, був укладений на ім`я відповідача.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 договір був укладений між ОСОБА_8 , з одного боку та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які в подальшому іменуються покупці, з другого боку, які діючи вільно, свідомо та добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючись ними, не порушуючи права третіх осіб, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, укладений договір про таке: продавець передає у власність покупців (продає), а покупці приймають у приватну спільну часткову власність, тобто по 1/2 частці кожному від продавця та зобов`язуються сплатити певну грошову суму (купують) нерухоме майно- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 8 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 визначено, що покупці, які є подружжям, свідчать, що набувають нерухоме майно на праві приватної спільної часткової власності. Вимоги закону нотаріусом сторонам роз`яснено. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. На момент придбання нерухомого майна позивач розуміла значення своїх дій, це було їх спільне рішення з відповідачем, крім того при підписанні договору нотаріус роз`яснила сторонам їх права та значення їх дій. Тому посилання позивача на нерозуміння нею юридичної термінології та необізнаність в різновидах речового права та правовому режимі щодо оформлення права власності є безпідставними, оскільки це було її спільне та свідоме рішення і позивачу було роз`яснено наслідки такого правочину. Тому підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 відсутні.

Нерухоме та рухоме майно було набуте за спільні кошти подружжя та його правовий режим було урегульовано сторонами у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 та договору купівлі-продажу транспортного засобу 7750/22/000362 від 11.10.2022 року.

Після отримання коштів сторони вважали їх спільною сумісною власністю, що підтверджують їх подальші дії. Договором про купівлю-продаж нерухомого майна сторони врегулювали дане питання та визначили житловий будинок приватною частковою власністю кожного. Транспортний засіб також є спільною сумісною власністю подружжя набутого під час шлюбу як майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, і є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Договір купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його істотних умов, підписаний продавцем і покупцями та нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає вимогам закону. Дієздатність продавця та покупців перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана.

Відповідач вважає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підставі яких договір купівлі-продажу житлового будинку може бути визнаний недійсним. Відповідно немає підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 недійсним.

Від представника позивача адвоката Трофименко В.В. найшла відповідь на відзив, згідно якої позивачка у повному обсязі підтримує зміст і позовні вимоги, викладені у позовній заяві та вважає, що позиція відповідача, викладена у відзиві на позовну заяву є необгрунтованою та такою, що не підтверджена жодним належним та допустимим доказом.

Позиція позивача залишається незмінною щодо отримання винагороди у сумі 17,500 00 євро за надання послуг сурогатної матері у відповідності до укладеног нею 08 листопада 2021 року відповідного договору, які є її особистою власністю. Саме за зазначені грошові кошти були придбані спірні житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та транспортний засіб марки OPEL, модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_5 . Відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження участі у внесенні грошових коштів на прибдання вказаного майна.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлений позов.

Позивачка пояснила, що з часу реєстрації шлюбу з відповідачем багато років родина, котра на той час складалася з чотирьох осіб (позивачка, відповідач, її донька від першого шлюбу, та спільний син сторін) мешкали у одній кімнаті малосімейного гуртожитку у м. Дніпро. Так як відповідач отримував невелику заробітну плату, на час їх розлучення максимально 20 тис. грн, з яких віддавав їй 10 тис.грн., шансів покращити житлове становище родини не було. Тоді вона прийняла рішення стати сурогатною матір`ю за кошти. У Києві знайшла клініку та уклала договір сурогатного материнства, за яким мала виносити дитину для громадян Китайської Народної Республіки, відповідач дійсно дав свою згоду, але це пов`язано було виключно з тим, щоб на майбутнє він не заявив претензій щодо батьківства дитини. Під час її перебування у Києві з метою медичного спостереження за перебігом вагітності у лютому 2022 року розпочалася війна внаслідок збройної агресії РФ. Замовники за договором платили їй близько 350 євро на посилене харчування та проживання, чоловік не приїздив до неї, нічим не допомогав, вона перебувала у важкому стані ємоційно та фізично. Врешті решт народила двійню, безумовно, її організм відчував посилене навантаження та виснаження. Коли замовники попросили її залишитись на деякий час із немовлятами за певну плату, так як у них виникли складнощі з приїздом до України, вона категорично відмовилася, адже природньо могла прив`язатись до дітей та психологічно травмувати себе, але чоловік навпаки почав її вмовляти погодитись заради коштів. Потім, згодом почав пропонувати їй повторно укласти договір сурогатного материнства з метою купівлі більш нового авто. Після цього вона остаточно прийняла для себе рішення розірвати з ним шлюб, оскільки він просто використовував її. Будинок, який вони придбали, мав дуже поганий стан, був занедбаний, адже продавався задешево. На її прохання приводити його до ладу відповідач відмовлявся або просто ігнорував це. Будинок та автомобіль придбано виключно за кошти, отримані нею за договором сурогатного материнства, жодних заощаджень родина не мала, заробітку ледве вистачало на забезпечення мінімальних потреб. Як жінка та матір зробила усе можливе, щоб матеріальний стан родини покращився, відповідач до цього не має жодного відношення, вона пропонувала йому залишити собі автівку, а від частини будинку відмовитися на користь її та їх спільного сина, але відповідач не побажав. На даний час автомобіль залишився у відповідача, жодної компенсації вона не отримала. Вважає, що він використав її особисті кошти та безпідставно став власником авто та частини будинку. Просить позов задовольнити.

Допитана у якості свідка ОСОБА_6 , донька позивачки пояснила, що будинок та автомобіль купували виключно за кошти, які мати отримала за сурогатне материнство, також у відповідача були кредити, які він брав ще у попередньому шлюбі, а погашав вже перебуваючи у шлюбі з нею, тому ніяких накопичень не мав. Весь час з початку одруження матері мешкала з нею та відчимом, тому добре знає походження коштів у родині.

В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у позові згідно зазначених у відзиві підстав. Вважає, що підстав для задоволення позову немає, оскільки законом не передбачено юдридичну необізнаність як підставу для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідач особисто у судовому засіданні участі не брав.

Суд, взявши до уваги позицію сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 10 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладеного шлюб, про що Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, в книзі реєстрації шлюбів 10.12.2011 зроблено відповідний актовий запис №919, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (арк.с.11). Від вказаного шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (арк.с.12). Також від попереднього шлюбу ОСОБА_1 виховувала дитину ОСОБА_4 , 2006 року народження.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.08.2024 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили. З рішення вбачається, що сторони з грудня 2023 року не підтримують подружні стосунки.

ОСОБА_1 , 08 листопада 2021 року уклала договір про надання послуг сурогатної матері (арк.с.13-28). Згідно з умовами даного договору ОСОБА_1 , як сурогатна матір, зобов`язується виносити вагітність і народити дитину із застосуванням допоміжних репродуктивних технологій. В свою чергу громадяни КНР, як біологічні батьки майбутньої дитини, зобов`язані виплатити ОСОБА_5 матері винагороду в порядку, передбаченому договором.

Згідно з медичним свідоцтвом про народження №2877/942 від 20 червня 2022 року, виданого КНП Київський міський пологовий будинок №1, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дівчинку вагою 2290 грамів; до медичного свідоцтва про народження №2878/942 від 20 червня 2022 року, виданого КНП Київський міський пологовий будинок №1, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народила дівчинку вагою 2490 грамів.

Таким чином, ОСОБА_1 , як сурогатна матір, виносила та народила двійню для громадян Китайської Народної Республіки, за що, відповідно до умов договору про надання послуг сурогатній матері, отримала винагороду в сумі 17500,00 євро, що еквівалентно 526693 грн. (на момент укладання договору).

25 березня 2023 року подружжям було придбано нерухоме майно-житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок придбано за 382200 грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кір`як К.А. та зареєстровано в реєстрі за № 423 (арк.с.33). відповідно до вказаного договору позивач та відповідач є власниками по 1/2 частині житлового будинку.

Позивачка стверджує, що відповідач фактично став власником 1/2 частині житлового будинку за рахунок її особистих коштів, отриманих за договором про сурогатне материнство.

Однак суд враховує, що ОСОБА_1 добровільно та свідомо підписала вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023, договір посвідчено нотаріусом, де зазначено, що подружжя набуває нерухоме майно на праві саме часткової спільної приватної власності з визначенням рівних часток співвласників. Таким чином позивачка, укладаючи договір, добровільно розпорядилася отриманими нею коштами у якості договору про сурогатне материнство.

Посилання позивачки на те, що на момент придбання нерухомості, не розуміючи юридичної термінології, будучи необізнаною в різновидах речових прав та правових режимах щодо оформлення права власності, їй не роз`яснювалися наслідки такого офомлення, не відповідають зібраним у справі доказам, змісту договору та не віднесені законом до підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 договір був укладений між ОСОБА_8 , з одного боку та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які в подальшому іменуються покупці, з другого боку, які діючи вільно, свідомо та добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючись ними, не порушуючи права третіх осіб, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, укладений договір про таке: продавець передає у власність покупців (продає), а покупці приймають у приватну спільну часткову власність, тобто по 1/2 частці кожному від продавця та зобов`язуються сплатити певну грошову суму (купують) нерухоме майно- житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Спірний будинок придбано сторонами не у спільну сумісну власність, а в спільну часткову власність, позивачка є безпосередньою стороною договору, при укладенні угоди визначено, що будинок належить сторонам у рівних частках.

Пунктом 8 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 визначено, що покупці, які є подружжям, свідчать, що набувають нерухоме майно на праві приватної спільної часткової власності. Згідно п.10 вказаного договору всі витрати та оформлення цього договору сплачують сторони порівну. Відповідно до п.12 Договору купівлі-продажу житлового будинку зміст ст.ст.182,334,377,405, 599, 614, 635, 655-657, 66 ЦК України, п. 4,5,6 ст.3 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст. ст. 167, 172 ПК України нотаріусом сторонам роз`яснено. Особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. На момент придбання нерухомого майна позивач розуміла значення своїх дій, крім того при підписанні договору нотаріус роз`яснила сторонам їх права та значення їх дій, про що зазначено у договорі і це не спростовано стороною позивача. Нотаріуса не залучено до участі у справі, клопотань про витребування нотаріальної справи, виклик продавця за договором, не надходило до суду.

Тому посилання позивача на нерозуміння нею юридичної термінології та необізнаність в різновидах речового права та правовому режиму щодо оформлення права власності є безпідставними, оскільки це вочевидь було її спільне з відповідачем та свідоме рішення і їй було роз`яснено наслідки такого правочину. Відповідно передбачені законом підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 відсутні.

Стороною позивача не надано суду належних і допустимих доказів, на підставі яких договір купівлі-продажу житлового будинку може бути визнаний недійсним. Відповідно немає підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.03.2023 року НСК 201690 недійсним.

При цьому суд приймає до уваги ту обставину, що доказів наявності доходу сторін, які би свідчили про спроможність накопичити достатню суму коштів для придбання спірного майна, крім винагороди, отриманої позивачкою відповідно до п.5.1 умов договору про надання послуг сурогатної матері, суду не надно.

Позивачка зазначила, що її колишній чоловік ОСОБА_2 запропонував придбати їй авто для потреб сім`ї, на що ОСОБА_1 надала згоду. Підбором авто займався ОСОБА_2 і через деякий нетривалий час запропонував купити у його знайомого транспортний засіб марки OPEL, модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_3 за 5500 євро. ОСОБА_1 надала згоду на придбання авто та надала ОСОБА_2 (отримані як винагорода за сурогатне материнство) в розмірі 5500 євро. Оформленням (угодою купівлі-продажу) даного авто займався ОСОБА_2 і як стало відомо пізніше відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу 7750/22/000362 укладеного 11 жовтня 2022 року оформив, транспортний засіб OPEL , модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 на своє ім`я (арк.с.29). В договорі купівлі-продажу транспортного засобу 7750/22/000362 укладеного 11 жовтня 2022 року була вказана вартість авто 85500 грн., фактично ОСОБА_2 сплатив, за вказаний транспортний засіб 5500 євро. Вказані обставини щодо вартості авто не оспорювались відповідачем. Суд виходить з того, що автомобіль був придбаний в інтересах родини, оформлений на відповідача, але залишився у його користуванні, будь-якого жодних компенсацій позивачці він не сплатив, доказів про наявність особистого легального доходу відповідача, який дозволив би йому вкласти кошти у придбання спірного автомобіля, суду не надано, договір не посвідчувався нотаріально, правовий режим придбаного майна не роз`яснювався. Відповідно суд вважає, що є підстави для відступлення від рівності часток у спільному сумісному праві власності на спірний автомобіль виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регулюється статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України вбачається, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 р. №11).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Підставою вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсним позивач зазначив, що договори укладені під впливом помилки.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правовідносини, пов`язані із вказаними підставами визнання договору недійсним, врегульовані ч.1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення.

Відповідно до ст.213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Оскільки позивач є стороною договору про надання послуг сурогатної матері від 08.11.2021 року, вона вправі трактувати значення слова компенсація так, як вона його розуміла при укладенні договору. Умовами договору про надання послуг сурогатної матері визначено відшкодування компенсації позивачу , лише у разі смерті матері. Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача про те, що компенсація яка була виплачена позивачу слід вважати спільними коштами, є безпідставними.

Частиною 1 ст. 69 СК України вбачається, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один їз подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на повний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до пунктів 2,3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарухвання або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі № 523/14489/15-ц: 69 Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Як передбачено ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1.3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Верховний Суд України в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму від 21.12.2007 р. № 1 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно необхідно з`ясувати джерело і час його придбання, а також роз`яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

За нормою частин 5 та 7 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати, одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільнгого сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч. 1.3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як передбачено ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під час судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи позивачки щодо того, що до отримання нею винагороди за договором про сурогатне материнство жодних інших значних грошових коштів ні вона, ні відповідач на момент придбання спірного майна не мали. Винагорода -це те, що є платою за працю, нагородою за які-небуть заслуги; те, що дається або робиться замість чого-небуть втраченого, заподіяного.

Пунктом 4.3 Договору про надання послуг сурогатної матері визначено, що сурогатна мати, підписуючи цей договір, бере до увавги і усвідомлює усі ризики і незручності, пов`язані з виношуванням вагітності і народженням дитини, в тому числі дає згоду на застосування в ході пологів кесаревого розтину, при наявності показань для цього.

Сурогатне материнство- це один із найбільш щедрих і добрих вчинків, які жінка може зробити, щоб допомогти іншим. Вагітність несе в собі ризик загальних скарг, акушерських ускладнень і несприятливого впливу на здоров`я. Щоб виносити вагітність потрібна емоційна та фізична сила, терпимість і стійкість, щоб витримати все це заради когось іншого. У сенсі віддавання та самопожертви це один із найбільш етичних вчинків, яких може досягти людина. див. C Wood, Artificial Procreation, доповідь, виголошена на Першому всесвітньому конресі з сімейного права та прав людини, 1993, Сідней.

Отже, позивач, погодившись бути сурогатною матір`ю, несла ризики загальних скарг, акушерських ускладнень і несприятливого впливу на її здоров`я, враховуючи, що ОСОБА_1 . Виношувала багатоплідну вагітність, то і ризики для її здоров`я та життя збільшилися в рази. Крім того, у пункті 5.1.2 зазначено, що у разі смерті сурогатної матері під час пологівв межах участі в програмі допоміжних репродуктивних технологій за цим договором, батьки виплачують грошові винагороди на відповідних умовах зазначених в п.5.1.1 на користь ОСОБА_2 , тому зазначеним пунктом договору передбачається навіть ризик втрати життя сурогатною матір`ю.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , виношуючи багатоплідну вагітність, ризикувала своїм життям, втратила здоров`я (наразі проходить лікування через навантаження та плив вагітності на її організм), а також отримала емоційні (моральні) травми. Тобто, саме за всі ці несприятливі наслідки для її здоров`я , позивач отримала грошову винагороду, як компенсацію.

Відповідно до ст.213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

Оскільки позивач є стороною договору про сурогатне материнство від 08.11.2021 вона дійсно вправі трактувати значення слова винагорода так, як вона його розуміла при укладенні договору. Таким чином, доводи сторони позивача, що ОСОБА_1 , розуміючи ризики для свого життя та здоров`я, погодилася на виношування багатоплідної вагітності з метою отримання винагороди для забезпечення себе та своїх дітей житлом, тобто цю винагороду позивач вважала особистими коштами, суд вважає обґрунтуваними.

Вказана винагорода не може бути розцінена як форма доходу, оскільки згідно з ст.149 Кримінального кодексу України торгівля людьми є кримінальним правопорушенням, тобто, суспільно небезпечним винними діянням, за яке передбачена кримінальна відповідальність.

Відповідно до п.14.1.54 ст.14 Податкового кодексу України серед визначень понять встановлено, що дохід з джерелом їх походження з України- будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи відповідно до переліку.

Також для цілей оподаткування види доходів визначені розділом IV Податкового кодексу України під назвою Податок на доходи фізичних осіб (статті162179).

Однак отримані відповідачкою кошти за договором про сурогатне материнство не відповідають жодному із видів доходів у розумінні Податкового кодексу України, не відповідають також і критеріям, за якими ці кошти можуть бути віднесені саме до доходу, який би підлягав оподатковуванню.

Таким чином, сурогатне материнство не є діяльністю будь-якого виду, що здійснюється з метою отримання прибутку. Оскільки отримані Позивачкою кошти за договором про сурогатне материнство не можливо віднести саме до доходу, а, отже неможливим є й віднесення отриманої суми до спільного бюджету сторін як чоловіка та жінки, як подружжя.

Статтею 10 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права). Оскільки Сімейним кодексом України прямо не врегульовано відносини щодо правового статусу винагороди, отриманої за сурогатне материнство, до них мають застосовуватися норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Згідно з ч. 4 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

З урахуванням зазначеного, можливо дійти висновку, що оскільки винагорода виплачена відповідачці за її особисті заслуги, як відшкодування шкоди, завданої її здоров`ю, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, то з урахуванням п. 5.1. Договору про сурогатне материнство від 08.11.2021, ці кошти є її особистою приватною власністю.

З цього випливає, що відповідно і спірне майно (транспортний засіб ) придбане за рахунок такої винагороди (компенсації), також є особистою приватною власністю Позивача.

Суд погоджується з доводами позивачки, що вказане вище майно набуте виключно за власні кошти Позивача, отримані нею за участь у програмі сурогатного материнства, тому спірне майно не є об`єктом спільної ані сумісної (транспортний засіб), ані часткової (житловий будинок) власності сторін. Однак якщо при укладенні договору купівлі-продажу будинку позивачка добровільно розпорядилася цими коштами і погодилась на придбання нерумого майна саме у часткову спільну власність подружжя, зафіксувавши таким чином згоду на набуття відповідачем права власності на 1/2 частину будинку за її особисті кошти, то при придбанні автомобіля та реєстрації його на і`мя відповідача жодного волевиявлення позивачки на це не зафіксовано.

Верховний Суд в постановах від 22 лютого 2021 року по справі № 756/2527/16-ц, від 18 червня 2018 року по справі № 711/5108/17 дійшов висновку про необхідність встановлення обставин набуття майна одним з подружжя за рахунок особистих коштів, встановлення походження цих коштів і прийняття відповідного рішення про можливість вважати спірне майно особистою власністю одного з подружжя.

Таким чином, спірний автомобіль неможливо визнати таким, що відноситься до об`єктів спільної сумісної власності сторін.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомого майна та рухомого майна особистою власністю одного з подружжя та визнати за позивачкою право власності на транспортний засіб OPEL , модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , придбаний за 85500 грн. як на майно, що є особистою власністю одного з подружжя. У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1282 грн. 50 коп.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 3, 60, ст. 63, ч.1 ст. 64, 68, ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 218, 369, 1047 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76-78, 81, 141, 258-261, 263 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання об`єктів нерухомого майна та рухомого майна особистою власністю одного з подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб OPEL , модель ASTRA 2008 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , як на майно, що є особистою власністю одного з подружжя.

У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкрити чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повний текст рішення виготовлено 07.07.2025 року Суддя Погребняк Т.Ю.