Номер провадження: 22-ц/813/3202/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Лозко Ю.П., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі Державна установа «Одеський слідчий ізолятор», Головне управління Національної поліції в Одеській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор», Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, ДУ «Одеський слідчий ізолятор», ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, просив: встановити та визнати порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що відбулись в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_1 в період з 22.04.2008 по 22.04.2009; призначити ОСОБА_1 справедливу сатисфакцію 3 000 000 грн; стягнути з державного бюджету моральну шкоду 3 000 000 грн.

В обґрунтування зазначив, що 21.04.2008 року він був затриманий співробітниками карного розшуку ОМУ УМВС України в Одеської області за підозрою у вчиненні злочину, після чого був доставлений до ізолятора тимчасового тримання (ІТТ) №1 у м. Одесі, який є структурним підрозділом ГУ НП в Одеській області, де йому було пред`явлено обвинувачення. Одразу з прибуттям до ІТТ 22.04.2008 року ОСОБА_1 зробили флюорографію, яка підтверджувала, що на той час у нього немає патологій легень та серця. 22.04.2008 року йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Однак після обрання цього запобіжного заходу ОСОБА_1 не був доставлений до слідчого ізолятора, а до 05.05.2008 року (майже 15 діб) безпідставно утримувався в ІТТ, де були ненормальні санітарно-побутові умови. Там він утримувався разом з іншими особами, які мали різні інфекційні захворювання. Хоча хворі особи і ті, які не пройшли обов`язкове обстеження, не можуть утримуватись разом із здоровими. Утримання відбувалось в умовах несумісними з нормальними життєвими, що згідно з практикою ЄСПЛ вважається катуванням. Перевищення строків тримання в ІТТ, тримання здорових осіб разом з тими, які мали якісь захворювання, на думку позивача, призвело до того, що саме там він захворів на туберкульоз легень, яким він страждає тепер усе життя. Цей діагноз був поставлений лише 03.06.2008 року вже в СІЗО. Однак за час перебування в медичній частині СІЗО, позивачеві не було надано належної медичної допомоги у лікуванні туберкульозу легень, в результаті чого хвороба прогресувала, а стан здоров`я сильно погіршувався. В СІЗО він не отримував належного лікуванням, оскільки при виписці з СІЗО встановили, що пошкоджена одна легеня, а коли ОСОБА_1 , будучи під підпискою про невиїзд, в туберкульозному диспансері зробив сам обстеження, встановили, що ситуація із туберкульозом складніша, пошкоджено дві легені. В результаті завданої позивачеві шкоди він отримав ІІ групу інвалідності.

З моменту затримання 21.04.2008 року по 05.05.2008 року він утримувався 44 доби в ІТТ. З 05.05.2008 року по 20.05.2008 року перебував у спільній карантинній камері ще більше ніж з 20 особами. з 25.05.2008 року по 03.06.2008 року перебував в загальній камері СІЗО поки 03.06.2008 року його не госпіталізували в медичну частину з високою температурою. Позивач вважає, що саме в цей період він тяжко захворів.

Через неправомірні дії відповідачів з 22.04.2008 року дня затримання, по 22.04.2009 року звільнення під підписку про невиїзд, ОСОБА_1 перебував в умовах несумісних із життям, отримував неналежне лікування, позивачу було завдано моральних страждань, які він оцінює в 3 000 000 грн. Захворівши на туберкульоз, лікуючись постійно, не може працювати, заробляти собі на життя, вести нормальний спосіб життя.

12.09.2023 року до участі у справі залучено співвідповідача Головне управління Національної поліції в Одеській області.

31.10.2023 року закрито провадження в частині вимог до Державної казначейської служби України, ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2024 рокуухвалено позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 70 000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Суд, погодився, що набуття захворювання на туберкульоз, що хоч і викликає у позивача негативні емоції, але не такого рівня, що призводять до моральних страждань у вигляді катування, тортур, які оцінено в 3 000 000 грн, тому виходячи з обсягу страждань позивача, беручи до уваги обсяг змін, що відбулись у житті позивача, суд дійшов переконання, що об`єктивним та справедливим буде відшкодування позивачу шкоди в розмірі 70 000 грн.

Відмовляючи в задоволені решти позовних вимог, суд керувався тим, що недоведеність, а отже відсутність порушення права позивача, тягне за собою відмову у його захисті судом і, відповідно, має наслідком відмову у позові.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Приморського районного суду м. Одеси по цивільній справі № 522/11585/21від 15.10.2024 року скасувати та ухвалити нове рішення яким:

-встановити та визнати порушення відповідачами ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що відбулись в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_1 в період з 22.04.2008 по 22.04.2009;

-призначити ОСОБА_1 справедливу сатисфакцію моральної шкоди у розмірі З 000 000 грн;

-стягнути за рахунок коштів державного бюджету України з Державної казначейської служби на користь позивача ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП (ІПН) НОМЕР_1 , що постійно проживає: АДРЕСА_1 , моральну шкоду у розмірі 3000000 (три мільйони) грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що сума у розмірі 70000 (сімдесят тисяч) грн, яка була встановлена судом, що підлягає відшкодуванню за завдану позивачу моральну шкоду, не відповідає критеріям справедливості та адекватності відповідно до тяжкості завданої шкоди здоров`ю позивача та тривалості негативних наслідків, які не скінчилися на час розгляду справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належно.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява «Вступне слово та судові дебати у письмовому вигляді», в яких просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, встановити та визнати порушення відповідачами ст. 3 Конвенції про захист прав Людини та основоположних свобод. Призначити справедливу сатисфакцію моральної шкоди, що була завдана відповідачами в наслідок порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод відносно ОСОБА_1 . Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3000000,00 (три мільйони гривень 00 коп.).

Представник Головного управління національної поліції в Одеській області Бушилова Ю.О. надала клопотання про виступ представника у судових дебатах, в якому надає відповідь на вступне слово та дебати апелянта у справі. Також, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Приморського районного суду. м. Одеси від 15.10.2024 року у справі № 522/11585/21 залишити без змін.

Від представника Головного управління Національної поліції в Одеській області Дмитрієнка К.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду на іншу дату після виходу представника з лікарняного.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

21.04.2008 року ОСОБА_1 був затриманий співробітниками карного розшуку ОМУ УМВС України в Одеської області за підозрою у скоєнні злочинів, після чого він був доправлений до ІТТ №1 у м. Одесі, який є структурним підрозділом ГУНП в Одеській області, де йому було пред`явлене обвинувачення.

22.04.2008 року в протитуберкульозному диспансері №2 ОСОБА_1 зроблено флюорографію, що підтверджувала відсутність патологій легень та серця.

Згідно з довідною протитуберкульозного диспансеру № 2 від 22.04.2008 року (КГФ№2) - легені та серце без патологій (виписка з довідки у письмовій відповіді СІЗО до Суворовского суду м. Одеси).

18.04.2008 року суд обрав ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі (СІЗО).

05.05.2008 року ОСОБА_1 доставлено до СІЗО в м. Одесі.

Зафіксовано, що станом на 05.05.2008 року по прибуттю до СІЗО ОСОБА_1 скарг на здоров`я не мав.

З 03.06.2008 року ОСОБА_1 вже під час перебування в СІЗО знаходився на лікування в медичній частині ОСІ-21 з діагнозом: вперше діагностований туберкульоз верхньої частки правої легені інфільтрація Дестр. МБТ -, М-, Кат.5, Ког.2.08. В період з 03.06.2008 по 18.12.2008 ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в медичній частині ОСІ-21 з цим діагнозом.

18.06.2008 року ОСОБА_1 продовжено строк тримання під вартою до 3 місяців.

03.12.2008 року після лікування його було виписано з покращенням (на контрольній КФГ в грудні 2008 року у верхніх долях на фоні фіброзу інтенсивні вогнища), перебував на диспансерному обліку лікаря з діагнозом залишкові зміни туберкульозу легень, великі фіброзно-вогнищеві зміни у верхніх долях легень. Кат. 5.1. Стан здоров`я задовільний. Перебуває на режимному корпусі. Лікування в умовах медичної частини не потребує (лист Начальника ОСІ від 25.02.2009 № 5/12-3522).

22.04.2009 ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

19.10.2009 року вийшовши з СІЗО, ОСОБА_1 самостійно звернувся в КУ «Протитуберкульозний диспансер №2». Пройшовши медичне обстеження, встановлено, що він підлягає спостереженню в тубдиспансері з діагнозом залишкові зміни перенесеного туберкульозу легень у вигляді фіброзна-вогнищевих змін, МБТ-, Кат.5.1. 19.10.2009 діагностований фіброз легень в двох проекціях №41-42 з обох сторін на фоні фіброзу інтенсивні вогнища різної величини, зліва вогнище інтенсивне до 1,5 см в діаметрі з чіткими контурами, синуси вільні (довідка від 19.10.2009).

В довідці, виданій 03.07.2014 року КУ «Протитуберкульозний диспансер №2» на підставі флюорографії від 23.06.2014, зазначено, що у ОСОБА_1 діагностовано з обох сторін у верхніх і середніх легеневих полях поліморфічні вогнища, фокуси інфільтрації. Зліва інфільтрат з розпадом, корені інфільтровані. Хворий передається на до обстеження.

Згідно з довідкою від 13.12.2021 року серія 12ААВ № 51964 до акту МСЕК №63/7, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності по загальному захворюванню.

Постановами від 11.03.2014 року та від 18.06.2014 року прокурор змінив обвинувачення ОСОБА_1 , виключивши ч. 3 ст. 190 КК України та ч. 2 ст. 358 КК України інкримінованих йому тяжких злочинів.

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 25.05.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, призначено йому покарання у вигляді штрафу та звільнено від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

13.01.2021 апеляційний суд вирок суду залишив без змін (справа № 523/9773/15-к 1/523/41/19).

Згідно з довідкою від 13.12.2021 серія 12ААВ № 51964 до акту МСЕК №63/7, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності по загальному захворюванню.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів зазначає, що згідно з інформацією, яка знаходиться у відкритому публічному доступі у ЄДРСР, позови ОСОБА_1 були предметом неодноразового розгляду судами.

Так, у березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до Держави Україна в особі прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, у якому просив суд стягнути за рахунок державного бюджету 3 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків судового розгляду кримінальної справи в суді.

Позовна заява була мотивована тим, що з 21 квітня 2008 року позивач перебував під слідством та судом по кримінальній справі за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 ст. 190 КК України - шахрайство, вчинене у великих розмірах, частиною 2 - за дії, вчинені за попередньою змовою групою осіб, та частиною 3 ст. 358 КК України - за підроблення та використання завідомо підробленого документу, в редакції Кримінального Кодексу України від 5 квітня 2001 року, за якими він не визнав себе винним. У зв`язку з чим, тривалий час знаходився під вартою. Позивач вважав, що у зв`язку з процесуальною несумлінністю і штучною процесуальною тяганиною з боку прокуратури Одеської області, що підтримувала державне обвинувачення у суді, були суттєво порушені розумні строки розгляду кримінальної справи, внаслідок чого йому завдана моральна шкода.

Тяганина судового розгляду кримінальної справи у суді протягом 8 років 6 місяців є процесуальним зловживанням службовим положенням з боку прокуратури Одеської області та тиском на нього з метою зізнання у скоєнні злочинів, які він не вчиняв.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 13 квітня 2017 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до Держави України, в особі Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумного строку судового розгляду кримінальної справи задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету України з Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень.

В решті позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року, справа № 1527/4804/12, провадження № 61-6778св21, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково.

Ухвалено, постанову Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року змінити, виклавши її резолютивну частину у такій редакції:

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

Компенсувати Державній казначейській службі України понесені нею судові витрати за розгляд справи в касаційному порядку в розмірі 5 987 (п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) гривень 34 копійки за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позивач зазначав, що розгляд кримінальної справи № 9 відносно нього було розпочато 21 квітня 2008 року, закінчено 13 січня 2021 року, що становить значний строк 12 років 8 місяців 23 дні, порушені вимоги щодо розумного строку, чим йому завдано шкоди, він має право на відшкодування моральної шкоди, мінімальний розмір якої, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2022 року, становить 994 500 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000 грн для відшкодування моральної шкоди.

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду 02 квітня 2025 року справа № 522/7213/22 провадження № 61-1146св25, ухвалено касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду, залишити без змін.

Постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків провадження у кримінальній справі в суді скасувати, справу у частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 522/7213/22 провадження № 61-1146св25 констатував, що погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, так як позивач не має права на таке відшкодування на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки його не було повністю реабілітовано за вчинення злочинів, зокрема, частину третю статті 190, частину другу статті 358 КК України прокурором виключено із обвинувального акта, у межах цієї ж кримінальної справи засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України, однак звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

Так, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції слушно встановив, що предметом спору є заподіяння органом поліції (ІТТ) та пенітенціарною установою для утримування осіб (СІЗО) моральної шкоди особі, які утримувалась в цих установах, а його підставами - факти неправомірних дій, бездіяльності цих органів, що полягають у триманні здорової особи з хворими, тримання в ІТТ понад строк, надання неналежного лікування, тримання в умовах несумісних з нормальними, що завдало особі моральної шкоди у вигляді ушкодження здоров`я (набуття тяжкого захворювання туберкульоз легень), що також спричинило потерпілому душевних страждань, пов`язаних з необхідністю проходити довічне лікування, неможливість працювати, змінило уклад усього життя та полягають у причинному зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю і шкодою.

І, що в даному випадку немає обставин спричинення позивачу шкоди внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, тому норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»та правила ч. 1 ст.1176 ЦК України не застосовуються до даних правовідносин, врегулювання правовідносин між сторонами має відбуватися саме на підставі загальних норм відшкодування шкоди та, зокрема, ч. 6 ст. 1176 ЦК України.

Статтями 8, 9, 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (в редакції чинній на період затримання) передбачено, що особам, які взяті під варту в ізоляторі тимчасового затримання чи слідчому ізоляторі, гарантують відповідні права, а також матеріально-побутове забезпечення і медичне обслуговування.

Місцевий суд встановив, що на туберкульоз легень позивач захворів перебуваючи в ІТТ та СІЗО, що надані позивачем докази, підтверджують, те, що умови тримання в Одеській тюрмі сприятливі для зараження туберкульозом, є неприйнятними для життя та породжують захворювання серед затриманих.

Доводи апеляційної скарги не містять незгоди з таким висновком суду.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що саме по собі ствердження про неналежні умови тримання в тюрмі не можна називати тортурами (у випадку з позивачем) , оскільки рівень такого утримання чи не надання лікування має сягнути такого рівня, щоб це можна було кваліфікувати як тортури над людиною. В даному разі, як видно, позивач лікування отримував. Хоча він і вважає лікування неналежним, а можливо це так і було, але суд немає вагомих підстав на припущенням констатувати порушення ст. 3 Конвенції відносно ОСОБА_1 та призначити справедливу сатисфакцію 3 000 000 грн.

Судовим розглядом встановлено, що 03.06.2008 року по 18.12.2008 року позивач проходив курс лікування в СІЗО з діагнозом вперше діагностований туберкульоз.

Статтею 3 «Заборона катування» Європейської Конвенції з прав людини, встановлено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з вищезазначеним висновком суду, оскільки, позивачем не надано доказів стверджуваної неадекватності наданої йому медичної допомоги.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Приймаючи рішення в частині зазначених позовних вимог, суд виходив з того, що в сукупності і зараження в ІТТ, СІЗО, і утримання в жахливих умовах, становить для особи заподіяння їй моральної шкоди у вигляді ушкодження здоров`я, душевних страждань, що також стали наслідком хвороби. Держава несе відповідальність за умови утримання людей в пенітенціарних установах. Таким чином, вина відповідачів прослідковується.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Частиною 6 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі N 477/874/19 (провадження N 14-24цс21).

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17, дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції.

Так, встановлення судом факту спричинення позивачу моральної шкоди, наявності вини та причинно-наслідкового зв`язку не оскаржується.

Визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши належним чином усі обставини по справі, дійшов обґрунтованого висновку, що ситуація з перебуванням в ІТТ та СІЗО сприймається позивачем вкрай негативно, має психологічно деструктивний характер для позивача, яка призводить до негативних змін у структурі особистості: в емоційній сфері, у психофізіологічному стані та у звичній діяльності, додаткові перешкоди для реалізації його оптимальної життєдіяльності, порушення соціального функціонування, життєвих планів. Останні роки ціль життя позивача зводиться до лікування туберкульозу легень. Разом з тим, судом взято до увагу і те, що ОСОБА_1 потрапив до ІТТ та СІЗО, внаслідок власних винних дій (вчинення злочину).

Отже, ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, вірно виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та врахував обсяг страждань позивача, обсяг змін, що відбулись у житті позивача та дійшов обґрунтованого висновку, щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 70 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко