ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/803/536/25 Справа № 214/8394/24 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
УХВАЛА

19 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 214/8394/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку ч. 3 ст 270 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 214/8394/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Вирішено стягувати із ОСОБА_2 аліменти у розмірі 1/5 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи стягнення з 24 вересня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_2 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року - залишено без змін.

14 серпня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення. В зазначеній заяві ОСОБА_2 посилається на те, що у своїй апеляційній скарзі відповідач просив скасувати, як незаконне, не лише рішення суду першої інстанції від 23 січня 2025 року, а й винесені у цій справі ухвали від 23 січня 2025 року про відмову у задоволенні його клопотання від 22 січня 2025 року про винесення окремої ухвали щодо порушення відносно нього Закону України «Про захист персональних даних» та ухвали від 31 січня 2025 року про відхилення судом його зауважень щодо неповноти та неправильності записів складених судом першої інстанції протоколів судового засідання. Однак резолютивна частина постанови від 04 серпня 2025 року Дніпровського апеляційного суду, всупереч вимогам підпункту "а" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, не містить висновків по суті усіх вимог апеляційної скарги.

Вивчивши заяву, матеріали справи колегія суддів дійшла висновку, що заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалення додаткового рішення передбачено у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Процесуальне законодавство визначає вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення. Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених вказаною статтею, і не може змінювати по суті основне рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Додаткове рішення суду - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.

Суд не вправі під виглядом додаткового рішення змінити зміст рішення або вирішити нові питання, що не досліджувалися в судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційний суд має право ухвалити додаткове рішення за заявою особи, яка бере участь у справі, або з власної ініціативи в разі, якщо він скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення чи змінив його за наявності підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок, щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А, пункт 29).

З матеріалів справи вбачається, що вимоги ОСОБА_2 , вказані ним у заяві про ухвалення додаткового рішення, містились в апеляційній скарзі та були предметом розгляду і дослідження, за результатами розгляду яких: апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Таким чином, судом першої інстанції було прийнято обґрунтоване рішення, яке переглянув суд апеляційної інстанції, щодо усіх заявлених вимог ОСОБА_2 .

Зазначені заявником обставини не є підставою для винесення додаткового рішення в розумінні ст. 270 ЦПК України, оскільки такі зводяться до незгоди з рішенням суду.

Незгода ОСОБА_2 із судовим рішенням, яке набрало законної сили, не може бути підставою для ухвалення додаткового рішення, зокрема, судом апеляційної інстанції із зазначених вище мотивів.

За таких обставин, заява про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 270, 381, 382, 384 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 214/8394/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: