ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 442/6328/23

провадження № 61-9003св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2023 року у складі судді Крамара О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 13 травня 2024 року у складі колегії суддів Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О. у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права іпотекодержателя,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_5 , у якому просило визнати за позивачем право іпотекодержателя стосовно об`єктів нерухомого майна, переданих в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за договором про надання іпотечного кредиту від 21 вересня 2006 року № 0 (далі - Кредитний договір), укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), який змінив найменування на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 , асаме:

- квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106), яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 , посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 2653;

- житлового будинку АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06), який є предметом іпотеки за договором іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 , посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л. В. та зареєстрованим у реєстрі за № 2655.

Свої вимоги АТ «УкрСиббанк» мотивувало тим, що 21 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 73 900,00 швейцарських франків під 7,99 % річних із кінцевим терміном повернення до 21 вересня 2021 року.

Цього ж дня, 21 вересня 2006 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договори іпотеки, предметами яких є належні іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 .

Львівський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2020 року у справі № 2-969/11 скасував рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року, позов АТ «УкрСиббанк» задовольнив частково; стягнув із ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за Кредитним договором у сумі 62 594,57 швейцарських франків, а в задоволенні решти позовних вимог відмовив. Судове рішення виконувалося у примусовому порядку.

Згодом позивач довідався, що ОСОБА_5 відчужила предмети іпотеки на користь відповідачів. Підставою таких дій власника предметів іпотеки було рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у справі № 442/1466/16, яким визнано припиненою іпотеку за договорами іпотеки від 21 вересня 2006 року і знято заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_2 .

Надалі Апеляційний суд Львівської області рішенням від 07 березня 2017 року у справі № 442/1466/16 скасував рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року і ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5 до АТ «УкрСиббанк» про визнання іпотеки припиненою.

Отже, оскільки іпотека вважається чинною незалежно від зміни власника майна, то наявні підстави для визнання за позивачем прав іпотекодержателя стосовно іпотечного майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 20 листопада 2023 року у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Водночас добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Аналізуючи наявні у справі докази, зважаючи, що на момент набуття спірного нерухомого майна відомості щодо іпотеки були відсутні у відповідному реєстрі, позивач не довів недобросовісність набувачів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд не взяв до уваги заяву сторони відповідачів про сплив позовної давності, зазначивши, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Оскільки заявлені АТ «УкрСиббанк» вимоги є необґрунтованими, то у задоволенні позову належить відмовити саме з цієї підстави.

Львівський апеляційний суд постановою від 13 травня 2024 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задовольнив частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2023 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» відмовив у зв`язку зі спливом позовної давності.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що у справі з належною позовною вимогою (зокрема, про визнання прав іпотекодержателя) суд має враховувати наявність / відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

У період набрання рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у справі № 442/1466/16 про визнання іпотеки припиненою законної сили до моменту його скасування апеляційним судом ОСОБА_5 здійснила відчуження предметів іпотеки, а саме: 19 жовтня 2016 року ОСОБА_5 продала квартиру АДРЕСА_1 на користь свого батька ОСОБА_3 , який 09 грудня 2016 року подарував квартиру ОСОБА_2 ; 21 жовтня 2016 року ОСОБА_5 продала своєму батькові ОСОБА_3 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_2 .

Таким чином, оскільки іпотека поширює свою дію на спірне нерухоме майно і таке було відчужене в період набрання рішенням суду у справі № 442/1466/16 законної сили до моменту його скасування апеляційним судом, а факт обізнаності набувачів іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, колегія суддів вважала, що наявність / відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувачів майна за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження, сама собою не має визначального значення. Отже, вимога АТ «УкрСиббанк» про визнання права іпотекодержателя є обґрунтованою.

Водночас, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Звертаючись до суду з цим позовом 07 вересня 2023 року, позивач не зазначав, що пропустив позовну давність і, відповідно, не просив поновити строк звернення до суду.

Із матеріалів справи відомо, що про порушення своїх прав відповідачами та третьою особою позивач довідався у листопаді 2017 року, що підтверджується постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 442/1773/17, у якій суд касаційної інстанції залишив без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, якими відмовлено у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, про те, що ОСОБА_2 09 грудня 2016 року набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі укладеного із ОСОБА_3 договору дарування позивачу було відомо не пізніше, ніж 08 листопада 2017 року, оскільки ці обставини стали підставою для звернення АТ «УкрСиббанк» до суду з позовом у справі № 442/1773/17.

Отже, встановивши, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання права іпотекодержателя розпочався 08 листопада 2017 року, однак АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з цим позовом лише 07 вересня 2023 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У червні 2024 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 травня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14, від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 06 червня 2023 року у справі № 910/18489/20 та у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 449/1154/14, від 18 грудня 2019 року у справі № 718/2468/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16, від 09 грудня 2020 року у справі № 715/32/18, від 26 травня 2021 року у справі № 381/979/15, від 29 вересня 2021 року у справі № 509/1157/18, від 14 вересня 2022 року у справі № 707/807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 910/5188/22, від 28 березня 2024 року у справі № 903/877/20 (903/932/23) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» мотивувало тим, що у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність / відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

Вважає, що слід критично ставитися до доводів відповідачів щодо їх добросовісності під час набуття у власність іпотечного майна, адже укладення правочинів щодо відчуження об`єктів нерухомості боржником ОСОБА_5 та їх набуття ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відбувалися за правочинами між членами однієї родини, а ОСОБА_2 взагалі набула право власності на квартиру за безвідплатним правочином (договором дарування).

АТ «УкрСиббанк» не знало і не могло знати, що позичальник та первісний іпотекодавець ОСОБА_5 недобросовісно здійснить часткове відчуження предметів іпотеки. Отже, банк є добросовісним іпотекодержателем.

Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав припинення іпотеки, як перехід права власності на предмет іпотеки до нового власника (хоча б і добросовісного набувача) або відсутність згоди іпотекодержателя на такий перехід права власності. Це не припиняє основного зобов`язання та не є підставою для припинення іпотеки, якщо інше не передбачено договором.

Виключення запису про обтяження (зокрема на підставі судового рішення) саме собою не припиняє іпотеки, яка залишається чинною.

У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Відмовляючи у задоволенні позову через сплив позовної давності, апеляційний суд залишив поза увагою те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COV1D-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Під час розгляду цієї справи апеляційний суд установив, що АТ «УкрСиббанк» дізналося про порушення своїх прав 08 листопада 2017 року, оскільки у листопаді 2017 року банк звернувся до суду з позовом до нових іпотекодавців про звернення стягнення на предмет іпотеки (цивільна справа № 442/7773/17).

Отже, загальна позовна давність у три роки до заявлених банком у цій справі позовних вимог мала сплинути 08 листопада 2020 року.

Однак, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 07 вересня 2023 року (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, АТ «УкрСиббанк» звернулося з вимогами до суду першої інстанції в межах позовної давності.

Отже, у цьому випадку банк не пропустив визначену чинним законодавством позовну давність, а тому висновок апеляційного суду про сплив позовної давності є безпідставним.

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 26 червня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

26 липня 2024 року справу № 442/6328/23 передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 16 червня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

21 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк»,який змінив найменування на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 73 900,00 швейцарських франків під 7,99 % річних із кінцевим терміном повернення до 21 вересня 2021 року.

Цього ж дня, 21 вересня 2006 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договори іпотеки, предметами яких є належні іпотекодавцю квартира АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_2 .

Львівський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2020 року у справі № 2-969/11 скасував рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року, позов АТ «УкрСиббанк» задовольнив частково; стягнув із ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за Кредитним договором у сумі 62 594,57 швейцарських франків, а в задоволенні решти позовних вимог відмовив. Судове рішення виконувалося у примусовому порядку.

Суди також з`ясували, що Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 27 вересня 2016 року у справі № 442/1466/16 позов ОСОБА_5 до АТ «УкрСиббанк» про визнання іпотеки припиненою задовольнив. Визнав припиненою іпотеку за договорами іпотеки від 21 вересня 2006 року і зняв заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_2 .

Однак Апеляційний суд Львівської області рішенням від 07 березня 2017 року у справі № 442/1466/16 апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задовольнив. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до АТ «УкрСиббанк» про визнання іпотеки припиненою відмовив.

Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що стосовно нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вчинялися такі дії:

- 12 жовтня 2016 року зареєстровано припинення іпотеки та припинення обтяження заборони відчуження на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у справі № 442/1466/16;

- 21 жовтня 2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л. П.;

- 10 травня 2018 року зареєстровано право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі рішення Дрогобицької міської ради Львівської області від 26 квітня 2018 року;

- 18 жовтня 2022 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 2/3 частини житлового будинку на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року у справі № 442/8086/21.

Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується, що стосовно нерухомого майна, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , вчинялися такі дії:

- 18 жовтня 2016 року зареєстровано припинення іпотеки та припинення обтяження заборони відчуження на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у справі № 442/1466/16;

- 19 жовтня 2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_3 на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л. П.;

- 09 грудня 2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру на підставі договору дарування від 09 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Лаганяк Р. І.

08 листопада 2017 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 18 червня 2018 року у справі № 442/1773/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року, у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає у тому, що воно дає змогу задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що Апеляційний суд Львівської області рішенням від 07 березня 2017 року у справі № 442/1466/16 скасував рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року і ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5 до АТ «УкрСиббанк» про визнання іпотеки припиненою та зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 та житлового будинку АДРЕСА_2 .

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час вирішення спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність / відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважала, що у справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.

Щодо добросовісності набувачів предмета іпотеки

Договори купівлі-продажу квартири та 1/3 частини житлового будинку укладено під час дії рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року, яким визнано припиненою іпотеку за договорами іпотеки від 21 вересня 2006 року і знято заборону на відчуження предметів іпотеки.

Однак Апеляційний суд Львівської області рішенням від 07 березня 2017 року у справі № 442/1466/16 скасував рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до АТ «УкрСиббанк» про визнання іпотеки припиненою відмовив.

Крім того, 07 квітня 2010 року АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості. Львівський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2020 року у справі № 2-969/11 стягнув із ОСОБА_5 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 62 594,57 швейцарських франків.

Доказів виконання зазначеного рішення суду та сплати заборгованості матеріали справи не містять.

Оскільки у період настання зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором та існування судового спору іпотекодавець ОСОБА_5 шляхом укладення договорів купівлі-продажу переоформила предмети іпотеки на нового власника - свого батька ОСОБА_3 без згоди на це іпотекодержателя з метою унеможливити в подальшому виконання рішення суду про стягнення боргу, тим самим ухиляючись від виконання зобов`язань за Кредитним договором, це не може свідчити про добросовісність сторін договорів купівлі-продажу.

Набувши статус іпотекодавця, ОСОБА_3 подарував спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_2 без згоди іпотекодержателя, що також не може свідчити про добросовісність дій сторін договору дарування, а, навпаки, свідчить про наміри уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки.

У справі, яка переглядається, суди також з`ясували, що 18 жовтня 2022 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року у справі № 442/8086/21.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про таке.

1. ОСОБА_6 у листопаді 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 . На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилалася на те, що під час перебування у шлюбі її батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_5 набули у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2004 року будинок АДРЕСА_2 , до якого, зокрема, вселилися вона, ОСОБА_10 , та її сестра ОСОБА_11 . Незважаючи на те, що діти не були зареєстровані в переданому в іпотеку будинку, їх право на користування цим житлом виникло з моменту реєстрації їхнього місця проживання на момент укладення спірного договору іпотеки, тобто вона та її сестра мали право користування житловим приміщенням.

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 10 лютого 2016 року у справі № 442/7325/15-ц позов ОСОБА_6 про визнання недійсним договору іпотеки задовольнив, однак Апеляційний суд Львівської області рішенням від 25 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року, рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

2. ОСОБА_1 у жовтні 2021 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики шляхом визнання права власності в рахунок погашення боргу. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 01 червня 2020 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким відповідач отримала грошові кошти в сумі 220 000,00 грн. У цьому ж договорі сторони відразу погодили, що за невиконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики позикодавець має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна, а саме 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_2 .

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області рішенням від 15 листопада 2021 року у справі № 442/8086/21 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики шляхом визнання права власності задовольнив. У рахунок погашення боргу за договором позики від 01 червня 2020 року визнав за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 .

АТ «УкрСиббанк» у жовтні 2023 року подало апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції.

Львівський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2024 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» задовольнив. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 листопада 2021 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики шляхом визнання права власності в рахунок погашення боргу відмовив.

Отже, надаючи своїй дочці ОСОБА_1 можливість задовольнити вимоги за договором позики за рахунок майна, яке було передано в іпотеку АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_5 зловживала правом з метою унеможливити в подальшому виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, що не може свідчити про добросовісність сторін договору позики.

За встановлених обставин слід погодитися із висновками суду апеляційної інстанції про те, що перехід права власності на іпотечне майно не позбавляє АТ «УкрСиббанк» права на іпотечне майно, банк надалі є іпотекодержателем майна, яке відповідно до договорів іпотеки від 21 вересня 2006 рокує предметом іпотеки.

Водночас, установивши обґрунтованість заявлених АТ «УкрСиббанк» позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову через сплив позовної давності.

Верховний Суд вважає, що у цьому конкретному випадку висновки суду апеляційної інстанції про пропуск АТ «УкрСиббанк» позовної давності є помилковими з огляду на таке.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: а) прямо (стаття 268 ЦК України); б) опосередковано (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18)).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу, що положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не має вимоги іпотекодержателя до особи, яка набула статус іпотекодавця (набувач відповідного нерухомого майна) про визнання права іпотеки (чи про визнання права іпотекодержателя або визнання предметом іпотеки чи іпотечним майном) при відчуженні предмета іпотеки. Сутність вимоги іпотекодержателя до особи, яка набула статус іпотекодавця (набувач відповідного нерухомого майна) про визнання права іпотеки при відчуженні предмета іпотеки не виключає застосування до неї позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 127/12920/23 (провадження № 61-13132св24)).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли в особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зробила висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи вимоги статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що про переоформлення предметів іпотеки на нових власників АТ «УкрСиббанк» дізналося ще 08 листопада 2017 року, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, перебіг позовної давності за вимогою про визнання права іпотекодержателя розпочався 08 листопада 2017 року та мав сплинути 08 листопада 2020 року. Банк звернувся до суду з цим позовом 07 вересня 2023 року.

Верховний Суд у постанові від 28 березня 2024 року у справі № 903/877/20 (903/932/23), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, зробив такі правові висновки:

«84. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

85. Позивач у цій справі звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсною Угоди від 10 січня 2020 року, укладеної між ТОВ «Таблетка А» та ТОВ «ЕС Фарма», 29 серпня 2023 року, тобто зі спливом позовної давності.

86. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди дійшли висновку про поважність причин пропуску позовної давності. Однак Верховний Суд вважає, що в цьому випадку висновки господарських судів про пропуск позовної давності є помилковими, з огляду на таке.

87. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

88. Так, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності 02 квітня 2020 року.

89. За наслідками розгляду справи № 910/18489/20 Велика Палата Верховного Суду у пункті 100 постанови від 06 вересня 2023 року зробила висновок, що саме з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», а тому початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року цим Законом (пункт 79 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 167/1058/20).

90. Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

91. Разом із тим Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

92. Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ, Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 02 травня 2023 року № 3057-IX, Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, Указом Президента України від 06 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-IX, Указом Президента України від 05 лютого 2024 року № 49/2024, затвердженим Законом України від 06 лютого 2024 року № 3564-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 13 травня 2024 року.

93. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 07 вересня 2023 року (дата звернення АТ «УкрСиббанк» до суду з цим позовом) діяв на усій території України, позивач звернувся із вимогами до суду першої інстанції в межах позовної давності.

Отже, у цьому випадку позивач не пропустив визначену чинним законодавством позовну давність, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» у зв`язку зі спливом позовної давності.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання позовної заяви про визнання права іпотекодержателя, заяви про забезпечення позову, апеляційної та касаційної скарг АТ «УкрСиббанк» сплатило судовий збір у загальному розмірі 13 420,00 грн (2 684,00 грн + 1 342,00 грн + 4 026,00 грн + 5 368,00 грн = 13 420,00 грн), який підлягає стягненню з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача у рівних частинах - по 4 473,33 грн (13 420,00 грн / 3 = 4 473,33 грн) із кожного.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 травня 2024 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права іпотекодержателя задовольнити.

Визнати за Акціонерним товариством «УкрСиббанк»право іпотекодержателя за договорами іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладеними між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_12 , стосовно об`єктів нерухомого майна, а саме: квартири, загальною площею 43,6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106, та житлового будинку, загальною площею 59,6 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір, понесений у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 4 473 (чотири тисячі чотириста сімдесят три) грн 33 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір, понесений у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 4 473 (чотири тисячі чотириста сімдесят три) грн 33 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір, понесений у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 4 473 (чотири тисячі чотириста сімдесят три) грн 33 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
В. М. Ігнатенко
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк