Єдиний унікальний номер справи 183/6148/23
Провадження № 2/183/647/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2025 року м. Самар Дніпропетровської області

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря судового засідання Федорової Є. П.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Стенюкової Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпро, державний реєстратор Виконавчого комітету Самарівської міської ради Нерода Дар`я Дмитрівна, про визнання права користування житлом, вселення в квартиру, визнання приватизації незаконною, скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності,-

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона з чоловіком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала разом за адресою: АДРЕСА_1 , куди вселилась, як член сім`ї (дружина) наймача. Після смерті чоловіка вона продовжила проживати у спірній квартирі. У березні 2023 року ОСОБА_2 повідомив їй, що він одноособово приватизував цю квартиру і оформив право власності на неї, у зв`язку з чим вона повинна виїхати з квартири. Позивач вважає, що приватизація ОСОБА_2 вищевказаної квартири лише на себе та оформлення одноособового права власності на неї, порушує її законні права та інтереси, оскільки вона була членом сім?ї померлого ОСОБА_3 , вселилась в квартиру на законних підставах та постійна проживала в ній з 2015 року і до 02.05.2023, тому мала законні права на участь у приватизації квартири і оформлення на неї частки права власності, але її протиправно не було включено в учасники приватизації квартири. Відсутність реєстрації за вказаною адресою не позбавляє її права участі в приватизації, оскільки право осіб на приватизацію пов?язується не з фактом їхньої реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а з їхнім правом на житло та фактом проживання у квартирі. 02 травня 2023 року ОСОБА_2 безпідставно, незаконно з застосуванням сили виселив її з указаної квартири, поміняв замки і не пускає її до квартири та заволодів її речами.

У зв`язку з викладеним позивач звернулася до суду за захистом своїх прав і просить:

- визнати право користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 ;

- вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 ;

- визнати незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_2 та скасувати свідоцтво про право власності, видане 07 лютого 2023 року б/н Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпро ОСОБА_2 ;

- скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100, номер відомостей про речове право 49292952, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66472839 від 20 лютого 2023 року 11:17:08, ОСОБА_4 , виконавчий комітет Новомосковської міської ради, Дніпропетровська область та стягнути з відповідача судові витрати.

Відзив на позов та пояснення третьої особи подані суду без додержання вимог ЦПК України, зокрема щодо направлення іншим учасникам процесу, про що було наголошено в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, а тому не беруться судом до уваги.

Ухвалою суду від 24 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з її розглядом в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 07 листопада 2024 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеному у ньому письмово.

Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, просили про розгляд справи у їх відсутність.

Суд, заслухавши вступне слово та пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до такого.

Фактичні обставини, установлені судом.

На підставі ордеру № 1043 від 07 листопада 1992 року, виданого будинкоуправлінням АДРЕСА_3 , яка належала до державного житлового фонду Міністерства оборони України, була передана в користування ОСОБА_3 та членам його сім?ї: ОСОБА_5 (дружина) і ОСОБА_2 (син). За цією адресою було зареєстровано місце проживання усіх указаних осіб. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у подальшому виїхали з квартири, однак з реєстрації у ній не зналися.

З 2010 року позивач проживала разом з ОСОБА_3 , без укладення шлюбу. ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_5

3 2013 року позивач та ОСОБА_3 почали проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому позивач не змінювала реєстрацію свого місця проживання, яке з 07 грудня 1999 року і до 05 січня 2024 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 223).

15 червня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 15 червня 2016 року, виданим Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис № 32.

22 липня 2016 року між позивачем та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 22 липня 2016 року, виданим виконавчим комітетом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 9.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , актовий запис № 1217.

Після смерті ОСОБА_3 позивач залишилася проживати у вищевказаній квартирі, що сторонами не оспорюється.

20 грудня 2022 року відповідач звернувся до органу приватизації КЕВ м. Дніпро із заявою № 20 про приватизацію.

Органом приватизації КЕВ м. Дніпро було розглянуто заяву та прийнято рішення № 18 від 20 січня 2023 року про задоволення прохання відповідача про передачу квартири АДРЕСА_2 в приватну власність.

20 січня 2023 року на підставі рішення органу приватизації КЕВ м. Дніпро відповідачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

14 лютого 2023 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вказану вище квартиру на підставі свідоцтва про право власності, виданого 07 лютого 2023 року Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпро, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна

02 травня 2023 року ОСОБА_6 виселив позивача зі спірної квартири.

Щодо позовних вимог про визнання приватизації незаконною, скасування свідоцтва про право власності та скасування реєстрації права власності.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилалася на те, що приватизація квартири була проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а тому має бути визнана незаконною, а свідоцтво про право власності на зазначену квартиру на ім`я ОСОБА_2 підлягає скасуванню.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Указаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (частина перша статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність до законодавства нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» (далі - Положення), яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положенням, в тому числі й рішенням органу приватизації.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Таким чином, розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло є актами індивідуальної дії та у випадку, якщо вони порушують права та інтереси особи, вони можуть бути скасовані судом в порядку цивільного судочинства.

Отже, спірні правовідносини у цій справі з приводу процедури приватизації указаної квартири виникли між позивачем ОСОБА_1 та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпро як органом приватизації державного житлового фонду з безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 в порядку приватизації квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша-третя статті 51 ЦПК України).

Звертаючись до суду за захистом своїх прав позивач ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що при приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства та її права щодо користування указаним житлом, тому свідоцтво про право власності на вказану квартиру видане ОСОБА_7 з порушенням закону. Останній приватизував квартиру лише на своє ім`я, скориставшись тим, що позивач не була зареєстрована у квартирі, куди вселелилась як член сім?ї наймача та постійно проживала там, зазначені обставини при зверненні із приватизацію квартири відповідач приховав і органу приватизації про це не повідомив.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у цій справі належними відповідачами є: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпро та ОСОБА_2 .

Позивач у цій справі клопотання про залучення Квартирно-експлуатаційного відділу міста Дніпро до участі у справі як співвідповідачів не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Розглядаючи справу суд ураховує, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах змагальності і диспозитивності. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Діюче цивільне процесуальне законодавство України не передбачає можливості заміни відповідача або залучення іншої особи як співвідповідача за ініціативою суду без відповідного клопотання позивача.

Отже, позивач наділений правом самостійно визначитися зі своїми матеріально-правовими вимогами до тієї чи іншої особи, яка, на думку позивача, повинна відповідати за позовом, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість , лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, згідно з п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України. Однак суд вважає, що таке сприяння не повинно зводитись до самостійного вирішення судом питань щодо вчинення стороною у справі тих чи інших процесуальних дій, якщо за законом їх ініціатором може бути сторона у справі, а не суд.

Таким чином, оскільки позов щодо оспорення приватизації заявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, і клопотання про залучення співвідповідачів позивачем, який брав участь у судовому процесі з розгляду цієї справи через представника, представленого адвокатом, не заявлено, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Відповідно позовні вимоги про скасування реєстрації права власності відповідача не підлягають задоволенню як похідні.

Щодо позовних вимог про визнання права користування квартирою та вселення позивача у спірну квартиру.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно зі статтею 9 Житлового кодексу України установлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до частини першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 січня 2023 року в справи № 523/1756/20.

Також Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 21 травня 2020 року справі № 199/91418/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21, від 06 січня 2023 року у справі № 523/1756/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 760/31030/21, провадження № 61-454св23

Звертаючись до суду з позовом про визнання права користування спірним житловим приміщенням, позивач посилається на те, що у 2013 році вона за згодою наймача квартири ОСОБА_3 , як член сім`ї наймача, вселилася до неї і проживала там до травня 2023 року, у зв`язку з чим просить визнати право користування жилим приміщенням.

Судом установлено, що до моменту набуття відповідачем права власності на спірну квартиру в порядку приватизації, у період, з яким позивач пов`язує виникнення у неї права користування, спірне житло відносилось до державного житлового фонду Міністерства оборони України.

Таким чином, з огляду на обґрунтування позивачем позовних вимог щодо виникнення у неї, на її думку, права користування житловим приміщенням у спірній квартирі до дати її приватизації, відповідачем, окрім ОСОБА_2 , який є власником спірного майна на теперішній час, має бути особа, якій квартира належала у період часу до моменту приватизації, тобто до 20 січня 2023 року, визначений позивачем як спірний.

Отже, з огляду на положення законодавства щодо залучення належного відповідача під час розгляду справи, наведені вище у цьому рішення, оскільки позов щодо визнання права користування заявлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом, і клопотання про залучення співвідповідачів позивачем, який брав участь у судовому процесі з розгляду цієї справи через представника, представленого адвокатом, не заявлено, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно позовні вимоги про вселення як похідні також не підлягають задоволенню.

Крім того, під час розгляду цієї справи судом не установлено дотримання позивачем установленого порядку при її вселенні як члена сім`ї наймача, передбаченого статтями 64, 65 ЖК України, зокрема наявності письмової згоди на це всіх членів сім`ї наймача, реєстрації позивача у цьому жилому приміщенні тощо.

З огляду на зазначене вище, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпро, державний реєстратор Виконавчого комітету Самарівської міської ради Нерода Дар`я Дмитрівна, про визнання права користування житлом, вселення в квартиру, визнання приватизації незаконною, скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок сторін, що їх понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

- ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_5 ;

- Квартирно-експлуатаційний відділ міста Дніпро, , 49005, м. Дніпро, вул. Феодосіївська, буд. 13;

- Державний реєстратор Виконавчого комітету Самарівської міської ради Дніпропетровської області Нерода Дар`я Дмитрівна, 51200, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Гетьманська, буд. 14.

Рішення суду складено і підписано 18 серпня 2025 року.

Суддя Г.Є. Майна