Унікальний номер справи 362/3289/23
Головуючий у суді першої інстанції О.Л. Марчук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

06 серпня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Комар Л.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство «Київметалопром»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Мотуз Олександром Володимировичем,

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року, ухваленеу складі судді О.Л. Марчук в приміщенні Васильківського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київметалопром» (далі - ПрАТ «Київметалопром») про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 серпня 1985 року він працював слюсарем-ремонтником у Дослідному підприємстві «Київметалопром», правонаступником якого є ПрАТ «Київметалопром». 11 квітня 1992 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі станом здоров`я.

Вказував, що 11 грудня 1991 року під час роботи у ДП «Київметалопром» із ним стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав ушкодження здоров`я. За вказаним фактом на підприємстві було складено акт № 4 про нещасний випадок на виробництві від 13 грудня 1991 року, в якому комісія визнала нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. Згідно з висновками медико-соціальної експертної комісії, копії яких додаються, йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 100% довічно.

Зазначав, що у зв`язку з отриманою травмою порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, через що він позбавлений можливості реалізовувати свої звички і бажання, а тривалий процес лікування позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. З часу отримання травми він постійно відчуває фізичні страждання, які пов`язані з особливостями лікування. Його стан не поліпшується, а негативні зміни у його житті є незворотними.

За таких обставин, позивач вважав, що зі сторони підприємства йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання підприємством вимог законодавства щодо створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього травми. Завдану йому моральну шкоду він оцінював у розмірі 400 тис. грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ДП «Київметалопром» на його користь завдану внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві моральну шкоду у розмірі 400 тис. грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Мотуз О.В. звернувся з апеляційною скаргою, вважає рішення суду таким, що не відповідає обставинам справи та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, крім того суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив право позивача на відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві, а тому просить суд скасувати зазаначене рішення суду.

На думку апелянта, судом несправедливо та необгрунтовано відмовлено позивачу у задоволенні позову, адже наявність вини працівника згідно акту розслідування нещасного випадку зовсім не означає відсутність факту порушення роботодавцем прав позивача, і відповідно, відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Зауважує, що у зв`язку із вказаною травмою та встановленим ступенем втрати працездатності порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання. Окрім того, внаслідок отриманої травми, що супроводжується значною втратою працездатності (100 %), систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуття страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначилося і позначається на душевному та фізичному стані.

Апелянт посилається на рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, де зроблено висновки, що відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди входять моральні страждання працівника або втрата норамльних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів які входять до такого юридичного складу.

У поданих відзивах на апеляціну скаргу ПрАТ «Київметалопром», через представника Цимбалюка Ю.С., просить залишити рішеня Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.08.2024 без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Зазначає, що зважаючи на наказ № 394 а від 11.12.1991, який міститься в матеріалах справи, скаржник отримав зазначену травму випадково, під час обідньої перерви та з власної необережності, а не під час безпосереднього виконання ним своїх трудових обов`язків, як на цьому наполягає ОСОБА_1 .

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що рішення щодо проведення щомісячних виплат постраждалому ОСОБА_1 , які фактично здійснювалися у період з 1992 по 1998 рік було добровільною ініціативою адміністрації підприємства, виходячи із відповідального та усвідомленого ставлення підприємства до потреб його постраждалого працівника.

Окрім того, зазначає, що між нещасним випадком та позовною заявою ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві минуло більше тридцяти років і вже не існує підприємства, де позивач працював. Відповідач є правонаступником ДП «Київметалопром», про зазначені у позові обставини відповідачу стало відомо лише з позову ОСОБА_1 .

Зважаючи на визнання скаржником власної вини у нещасному випадку, є незрозумілим на якому порушенні прав чи на порушенні яких саме прав відповідачем позивач продовжує наполягати, заявивши до відповідача вимогу про відшкодування моральної шкоди через 30 років після нещасного випадку на виробніцтві.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 липня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Мотуза О.В. задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2025 року призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Мотуз В.О., який брав участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених у ній доводах.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представаник ПрАТ «Київметалопром» - адвокат Бацуца О.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог закону.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 повідомлявся належним чином про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуза О.В., представника ПрАТ «Київметалопром» - адвоката Бацуца О.М., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана представником адвокатом Мотуз О.В., підлягає до задоволення частково.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , 1962 року народження, вбачається що у період часу з 21 серпня 1985 року по 11 квітня 1992 року останній працював у Дослідному підприємстві «Київметалопром», правонаступником якого є ПрАТ «Київметалопром».

11 грудня 1991 року позивач, перебуваючи на роботі, зазнав ушкодження здоров`я, що підтверджується відповідним актом № 4 від 13 грудня 1991 року про нещасний випадок на виробництві, згідно зі змісту якого встановлено, що: «11 грудня 1991 року о 12 годині 15 хвилин заступник начальника цеху ОСОБА_3 і механік ОСОБА_4 взяли із собою зварювальника ОСОБА_5 , певний перелік відсутніх запчастин та механізмів для ремонту обірваних петель створки воріт: автовишка і завіса; не дочекавшись автовишки та завіси, бригада у складі чотирьох людей, бригадир ОСОБА_6 приступили до роботи; при вирівнюванні стався злам пальця вверх; на слюсаря ОСОБА_1 сталось падіння створки воріт. Причини - порушення технології ведення ремонтних робіт та виробничої дисципліни.»

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 21 квітня 1992 року підтверджується факт визначення ОСОБА_1 ступінь втрати професійної працездатності на рівні 100% втрати професійної працездатності первинно та зазначено про потребу постійного догляду.

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 28 березня 1994 року підтверджується факт визначення ОСОБА_1 ступінь втрати професійної працездатності 100% безстроково та зазначено про потребу спеціального медичного догляду.

Довідками Медико-соціальної експертної комісії від 02 липня 1999 року та від 15 травня 2001 року підтверджується факт потреби ОСОБА_1 в санаторно-курортному лікуванні та амбулаторному лікуванні.

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 12 грудня 2005 року підтверджується факт повторного і безстроково визначення ОСОБА_1 ступеню втрати професійної працездатності на рівні 100% втрати професійної працездатності та зазначено про потребу санаторно-курортного лікування.

Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 20 березня 2012 року підтверджується факт потреби ОСОБА_1 у лікуванні невропатолога і постійного стороннього догляду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факт отримання травми під час безпосереднього виконання ним своїх трудових обов`язків, оскільки суду не надано будь-яких розпоряджень, письмових наказів, завдань, нарядів адміністрації підприємства щодо обов`язку позивача приймати участь у ремонті петель стулки воріт, тому відповідно до частини першої статті 173 КЗпП України у відповідача відсутній обов`язок з відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу.

Погоджуючись із висновками міськрайонного суду, апеляційний суд також зазначив, що наявність вини юридичної особи немає правового значення лише у випадку, коли шкоди завдано каліцтвом внаслідок джерела підвищеної небезпеки. Тоді як позивачу завдано каліцтва (ушкодження здоров`я) не внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а саме через порушення технології ведення ремонтних робіт та виробничої дисципліни саме працівниками, у тому числі позивачем, а не підприємством, що встановлено в акті № 4 від 13 грудня 1991 року про нещасний випадок. Отже, оскільки вини юридичної особи при заподіянні позивачу шкоди, завданої каліцтвом (ушкодження здоров`я), не було, підстав для покладення на відповідача відповідальності незалежно від вини також не встановлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи частково касаційну скаргу ОСОБА_1 та скасовуючи постанову Київського апедяційного суду від 13.02.2025 та направляючи справу на новий апеляційний розгляд Верховний Суд зазначив про те, що Дослідне підприємство «Київметалопром», правонаступником якого є ПрАТ «Київметалопром», несе відповідальність із відшкодування моральної шкоди перед своїм працівником - ОСОБА_1 , з яким стався нещасний випадок на виробництві, про що свідчить відповідний акт від 13 грудня 1991 року № 4 про нещасний випадок на виробництві.

Зазначені правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 761/553/21, провадження № 61-12772св22.

При цьому, Верховний Суд звернув увагу на суперечливі висновки апеляційного суду, який зазначив, що нещасний випадок на виробництві стався з вини працівників підприємства, а саме бригади у складі чотирьох людей: начальника цеху ОСОБА_3 , механіка ОСОБА_4 , зварювальника ОСОБА_5 бригадира ОСОБА_6 , і вказуючи, що вини юридичної особи при заподіянні позивачу шкоди, завданої каліцтвом (ушкодження здоров`я), доводити не потрібно, проте у задоволенні позову відмовив.

Крім того,зазначаючи про те, що позивачу завдано каліцтва (ушкодження здоров`я) через порушення технології ведення ремонтних робіт та виробничої дисципліни саме працівниками, у тому числі позивачем, а не підприємством, що встановлено в акті від 13 грудня 1991 року № 4 про нещасний випадок на виробництві, апеляційний суд не звернув уваги на те, що винні дії потерпілого, якщо такі наявні, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом (ушкодження здоров`я) від нещасного випадку, що стався на виробництві, оскільки такі дії потерпілого мають враховуватися при визначенні розміру моральної шкоди.

Зазначене узгоджується із висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 червня 2021 року у справі № 235/3191/19, провадження № 61-21511сво19.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Виконавши вказівки Верховного Суду, перевіривши зазначені Верховним Судом обставини, суд апеляційно інстанції дійшов висновку про те, що рішення суду першї інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частинами першою, другою статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

У статті 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про охорону праці» охорона праці - це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Дія Закону України «Про охорону праці» поширюється на всіх юридичних та фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та на всіх працюючих (стаття 2 Закону України «Про охорону праці»).

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина перша статті 160 КЗпП України).

Відповідно до статті 171 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про охорону праці» роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. У разі відмови роботодавця скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом питання вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, рішення якої є обов`язковим для роботодавця. Рішення посадової особи органу державного нагляду за охороною праці може бути оскаржене у судовому порядку.

Отже, доказом вини власника може бути акт про нещасний випадок на виробництві.

У справі, яка переглядається, комісією з розслідування нещасного випадку складено відповідний акт від 13 грудня 1991 року № 4 про нещасний випадок на виробництві, яким встановлено, що нещасний випадок з ОСОБА_1 стався у робочий час з вини працівників підприємства, які, у тому числі, є посадовими особами юридичної особи, а саме бригади у складі чотирьох людей: начальника цеху ОСОБА_3 , механіка ОСОБА_4 , зварювальника ОСОБА_5 , бригадира ОСОБА_6 . Зазначений Акт сторонами оспорений не був.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду в постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) дійшла висновку про те, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

У свою чергу, у частині першій статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Верховний Суд у постанові від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21 (провадження № 61-20140св21) зазначив, що вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодуванню моральної шкоди. У таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позивач не довів перед судом факт отримання травми під час безпосереднього виконання ним своїх трудових обов`язків.

Однак, суд не звернув увагу на ту обставину, що позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди, а винні дії потерпілого, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом (ушкодження здоров`я) від нещасного випадку, що стався на виробництві, оскільки такі дії потерпілого мають враховуватися при визначенні розміру моральної шкоди.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, громадянин, що потерпів на виробництві від нещасного випадку, має право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого їм органу.

Аналогічна правова позиція була зазначена Конституційним Судом України в рішенні від 8 жовтня 2008 року по справі № 1-32/2008 та Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року у справі №210/5023/15-ц.

Згідно роз`яснень Конституційного Суду України у рішенні від 27 січня 2004 року № 10рп/2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Спори про відшкодування шкоди, заподіяного ушкодженням здоров`я, повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. (Постанова ВС від 7 березня 2018 року)

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Оцінюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, з урахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин та характеру спричиненої моральної шкоди, втрати працездатності працівником на 100 %, також прийнявши до уваги часткову вину ОСОБА_1 у настанні нещасного випадку, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди на користь позивача 350 000,00 грн.

Щодо твердження відповідача, що з часу нещасного випадку та зверненням до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві минуло більше тридцяти років, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.

Позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої нещасним випадком, у результаті якого він отримав ушкодження здоров`я, стійку втрату професійної працездатності на 100 % - І групу інвалідності.

Отже, на вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди позовна давність не поширюється.

Аналогічна правова позиція була зазначена Верховним Судом у постанові від 5 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні обґрунтовані правові підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у ромірі 7700 грн, які складаються з судового збору за подачу позову до суду 3500 грн та судового збору за подання апеляційної скарги 4200 грн (3500х150% Х 0,8).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369 п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Мотуз Олександром Володимировичем,задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити часткво.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київметалопром» (, 08623, Київська область, Васильківський район, смт. Калинівка, вул. Горького, буд. 2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком, пов`язаним з виробництвом у розмірі 350 000,00 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київметалопром» (, 08623, Київська область, Васильківський район, смт. Калинівка, вул. Горького, буд. 2) на користь держави судовий збір у розмір 7 700 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18 серпня 2025 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна