Справа № 953/1054/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2025 року Київський районний суд м. Харкова у складі :
головуючого судді Губської Я.В.,
за участю секретаря судових засідань Лушпай В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про припинення часткової власності на нежитлове приміщення, поділ та виділення частки в натурі, -
9 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами:припинити право спільної часткової власності на нежитлове приміщення цокольного поверху № 6-:-11, загальною площею 31,1 кв.м. в літ «Д-3», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ; провести поділ нежитлового приміщення № 6-:-11, загальною площею 31,1 кв.м. в літ «Д-3», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 між співвласниками наступним чином: виділити в натурі належну ОСОБА_1 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого на цокольному поверху будинку, що складається з №8 підсобне приміщення 7,7 кв.м, №9- коридор 2,5 кв.м., № 10 коридор -3,4 кв.м., № 11 - вбиральня 1,2 кв.м. загалом площею 14,8 кв.м.
Згідно технічного паспорту (експлікації приміщень), спірне нежитлове приміщення розташоване на цокольному поверху будинку та складається з № 6 - кабінет - 7,2 кв.м, №7 підсобне приміщення 9,1 кв.м, №8 підсобне приміщення 7,7 кв.м, №9 коридор 2,5 кв.м., № 10 коридор -3,4 кв.м., № 11 - убиральня 1,2 кв.м., усього 31.1 кв.м., з них основна 7,2 кв.м., підсобна 23,9 кв.м. Приміщення використовувалося сторонами для здійснення підприємницької діяльності (ательє з пошиву та ремонту одягу). Вказує, що між співвласниками склалися неприязні стосунки, тому спільне користування приміщенням неможливе, його поділ у добровільному, позасудовому, договірному порядку неможливий через негативне ставлення до цього відповідачки.
14 березня 2023 року Київським районним судом міста Харкова постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення часткової власності на нежитлове приміщення, поділ та виділення частки в натурі, та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання..
28 квітня 2023 року до суду надійшов відзив на позов, поданий відповідачем ОСОБА_2 , за змістом відзиву відповідачем висловлені заперечення щодо підстав та предмету позову, наведених позивачем обставин для припинення права спільної часткової власності на нежитлове приміщення цокольного поверху №6-:-11, загальною площею 31,1 кв.м. в літ «Д-3», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .; проведення поділу нежитлового приміщення цокольного поверху №6-:-11, загальною площею 31,1 кв.м. в літ «Д-3», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 між співвласниками. Відповідач просила відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
12 червня 2023 року до суду надійшли пояснення по справі відповідача ОСОБА_2 по суті позову, одночасно з поясненнями позивачка просила залучити копії документів та визнати письмовими доказами.
22 вересня 2023 року Київським районним судом міста Харкова постановлено ухвалу про задоволення клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судової будівельно-технічної експертизи, подане представником позивача ОСОБА_1 - адвокаткою Моісеєнко О.О. до суду 09 червня 2023 року. Після чого провадження по справі на час проведення експертизи було зупинено.
26 листопада 2024 року цивільна справа повернулась до суду у зв`язку з не проведенням оплати за проведення експертизи у строк більше сорока п`яти днів.
27 листопада 2024 року Київським районним судом міста Харкова постановлено ухвалу про поновлення провадження по справі та призначення підготовчого засідання.
11 грудня 2024 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Трет`якова Т.Ю. подала клопотання про долучення доказів, обґрунтовуючи поважність причини неподання доказів у встановлений строк.
11 березня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 - адвокаткою Моісеєнко О.О. подано клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням позивача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.
15 квітня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокат кою Трет`яковою Т.Ю. подано заперечення проти задоволення клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.
15 квітня 2025 року Київським районним судом міста Харкова постановлено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника позивача від 11.03.2025 про зупинення провадження у справі, закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.
18 квітня 2025 року до суду надійшла апеляційна скарга. подана представником позивача ОСОБА_1 адвокат кою Моісеєнко О.О. на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 15.04.2025.
06 червня 2025 року до Київського районного суду міста Харкова з Харківського апеляційного суду повернулась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення спільної часткової власності на нежитлове приміщення.
Позивач та представник позивача в судове засідання, призначене на 04.08.2025 не з`явились, повідомлені належним чином, заяв про відкладення не подавали, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Враховуючи тривалість розгляду справи та висловленням своєї позиції учасниками, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача. Також суд зазначає, що після винесеного судом рішення 04.08.2025, 05.08.2025 зареєстровано заяву представника позивача про залишення позову без розгляду. Враховуючи, що дана заява надійшла до суду після ухваленого судом рішення по справі, вона не підлягає розгляду і її суд розцінює, як втрату інтересу позивача до позовних вимог.
Позивачем заявлені пов`язані між собою вимоги немайнового характеру, одна з яких є основною, а друга - похідною. Оскільки вимога про поділ (виділ) нерухомого майна в натурі є передумовою для застосування інших способів захисту порушеного права (припинення права спільної часткової власності).
Позивач вказує, що заходи досудового врегулювання спору не вживалися через негативну позицію відповідача до цього питання, а також зазначає про неможливість спільного користування приміщенням та добровільного поділу, у зв`язку з неприязними стосунками між позивачем та відповідачем.
Відповідач та представник відповідача до судового засідання не з`явились, подали на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити в задоволенні позову, позицію висловили у відзиві на позов,.
В поданому до суду відзиві відповідачка звертає увагу суду на частку, яка вже належить позивачу і частку, яку він додатково просить виділити йому. Відповідачка не погоджується із запропонованим позивачем варіантом поділу майна за розміром, який складений із значним відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників та суттєво зменшує частку відповідачки, яка також становить частину. Також відповідачка зазначає про відсутність будь яких дій з боку позивача в утриманні оспорюваних приміщень, додаючи докази по сплаті комунальних платежів, квитанцію про сплату судового збору під час прибання нерухомого майна та стверджує, що позивач мав борги щодо сплати податку на нерухоме майно, ремонтом даного приміщення не займався і протягом шести років взагалі не цікавився зазначеним об`єктом нерухомості. Крім того, 22.11.2019 позивачем ОСОБА_1 було видано довіреність відповідачці ОСОБА_2 на право представляти його інтереси в усіх установах, терміном на шість років, що спростовує факт неприязних стосунків, який зазначений у позові. Крім того, 01.12.2021 иіж позивачем та відповідачем було укладено нотаріальну заяву, в якій ОСОБА_1 надав згоду на користування частиною приміщення ОСОБА_2 , ніякої участі в здійсненні підприємницької діяльності позивач не приймав, про що свідчать надані до суду докази.
З*ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення та приходить до наступних висновків.
Виходячи з положень статтей 21, 24, 41 Конституції України, статтей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За нормою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Відповідно до ст. 355 ЦК україни майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.
Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Як убачається з матеріалів цивільної справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 29 травня 2023 року Октябрським районним судом міста Полтави.
Під час перебування у шлюбі, 31 жовтня 2016 року на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 придбано нежитлове приміщення цокольного поверху №6-:-11, загальною площею 31,1 кв.м. в літ «Д-3», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2023, право власності зареєстровано по частині за кожним.
Позивач стверджує, що відповідач перешкоджає користуватись приміщенням, однак жодних доказів на підтвердження не надав.Згідно із доводами, викладеними у позовній заяві через неприязні відносини, що склались між сторонами, як колишнім подружжям, тому спільне користування приміщенням неможливе.
Проте матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження неможливості спільного володіння і користування нежитловим приміщенням.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Відповідач, як співвласник нежитлового приміщення, має рівні з іншими співвласниками права щодо об`єкта спільної часткової власності - виходячи з належної йому частки.
З огляду на викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд виходить з наступних встановлених обставин, що сторони у справі є власниками спірного об`єкту нерухомого майна в рівних частках, по частині кожен, тому виділення права власності позивача на належну йому на праві власності частку нежитлового приміщення може завдати істотної шкоди інтересам співвласника відповідача. Також, суд звертає увагу, що експертиза не була проведена із-за позивача, а тому суд вважає, що позивач втратив інтерес до даного позову.
Варто вказати на те, що втручання у право власності може бути виправданим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод й буде відповідати усталеній прецедентній практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Із заперечень на позов вбачається, що відповідачка не погоджується із запропонованим позивачем варіантом поділу майна за розміром, який складений із значним відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників та суттєво зменшує частку відповідачки.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Серков проти України» (пункти 42-44) ЄСПЛ зазначив, що національне законодавство має відповідати вимозі «якості», щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що позивач не довів обставини, на які посилається в позові. Не надав доказів на спростування відзиву та пояснень, наданих до суду відповідачкою.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на майно.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Керуючись статтями 3, 12, 13, 15, 16, 182, 317, 319, 328, 331, 355,356, 358, Цивільного кодексу України , статтями 2, 4, 10-12,15, 76-81, 89, 141, 209, 223, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про припинення спільної часткової власності на нежитлове приміщення цокольного поверху №6:11, загальною площею 31.1. кв.м. в літ. «Д-3», яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , поділу даного приміщення та виділення частки приміщення в натурі ОСОБА_1 , відшкодування судових витрат - відмовити.
На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Суддя