Справа № 441/2574/23 Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/811/561/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Підлужного В.І.,

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими будівлями і надвірними спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1396 га, кадастровий номер :30:002:0036, призначену для обслуговування цього будинку, і в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 10.10.2018 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.08.2023 року.

Дітей у шлюбі сторони не мають.

За час перебування у шлюбі ними було придбано вказане вище нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване за відповідачем.

Після розірвання шлюбу відповідач добровільно поділити набуте за час шлюбу майно відмовляється, тому вона змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Просила позов задовольнити, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати за проведення експертизи в розмірі 9000 грн. та на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1396 га, кадастровий номер :30:002:0036, призначену для обслуговування вказаного житлового будинку.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 обгрунтовував тим, що 27.08.2020 року він придбав за власні кошти житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ціною 214052 грн. та 19700 грн., відповідно, що підтверджується договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І., за реєстровими номерами 1849, 1846.

Загальна вартість придбаного майна становила 233059 грн.

Зазначає, що вказана сума грошових коштів була сплачена ним за рахунок власних заощаджень, які він накопичував із заробітної плати та одноразового грошового забезпечення за період з 01.08.2014 року по жовтень 2018 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 .

Наголошує, що згідно з довідками з військової частини, де він проходив військову службу, розмір його доходу за період з жовтня 2014 року по жовтень 2018 року становив 388454 грн. 75 коп., який він не витрачав, а заощаджував, оскільки знаходився на державному забезпеченні продуктами харчування, необхідним одягом та засобами гігієни.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, площею 0,1396 га, кадастровий номер :30:002:0036, призначену для обслуговування означеного домоволодіння, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1396 га, кадастровий номер :30:002:0036, призначеної для обслуговування означеного домоволодіння.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1396 га, кадастровий номер :30:002:0036, призначеної для обслуговування означеного домоволодіння.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9000 грн. витрат на проведення судової експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 5534 грн. 71 коп. судового збору.

В задоволенні вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до нього відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що суд безпідставно поклав увесь тягар доказування обставин на спростування презумпції спільності майна лише на нього, не врахувавши, що він є позивачем за зустрічним позовом, та порушивши принцип змагальності в цивільному процесі.

Окрім того, вважає, що суд не дав належної правової оцінки доказам, які він подав на підтвердження своїх вимог, зокрема довідкам про дохід та роздруківкам з банку.

Наголошує, що ОСОБА_1 документально не спростувала його зустрічні позовні вимоги, більше того, не надала суду жодного доказу про джерела набуття нею коштів для придбання спірного житла.

Додає, що з долученого ОСОБА_1 договору про працевлаштування іноземця вбачається, що період її працевлаштування становив: 03.08.2020 року по 29.01.2021 року, однак, ОСОБА_1 виїхала за кордон 08.09.2020 року, тобто після укладення договорів купівлі-продажу спірного майна, що підтверджується відміткою в її паспорті.

Стверджує, що короткотривалі поїздки за кордон ОСОБА_1 здійснювала з метою придбання продуктів харчування для сім`ї свого сина, який перебуває у важкому матеріальному становищі.

Також, вважає, що суд безпідставно стягнув з нього судовий збір, оскільки він має статус учасника бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору в силу закону.

В судове засідання апеляційного суду 05.08.2025 року обидві сторони з`явились. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 14.08.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони ОСОБА_3 в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що з 10.10.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 07.08.2023 року.

Дітей у шлюбі сторони не мають.

Предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_2 , та земельна ділянка, площею 0,1396 га, кадастровий номер :30:002:0036, призначена для обслуговування цього будинку, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 27.08.2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Богаченко О.І. та зареєстрованих в реєстрі за номерами 1849, 1846, відповідно.

Купівлю-продаж житлового будинку здійснено за ціною 214052 грн., а земельної ділянки за 19007 грн.

Обидва договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна вчинялися ОСОБА_3 зі згоди другого з подружжя ОСОБА_1 , про що зазначено в самих договорах, а також підтверджується відповідними нотаріально посвідченими заявами.

Так, зокрема, у цих заявах вказано, що ОСОБА_1 дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_3 на придбання за їхні спільні кошти подружжя названих вище об`єктів нерухомого майна.

Їй роз?яснено зміст ст.ст.60, 65, 74 СК України, відповідно до яких, вказане майно буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується чоловіком під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя.

Також заявами підтверджено, що дії чоловіка по придбанню нерухомого майна відповідають інтересам їхньої сім`ї.

Отже, наведеними вище письмовими доказами підтверджено факт придбання спірного нерухомого майна під час шлюбу сторін, за їхні спільні кошти і в інтересах сім`ї.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, визнаючи спірне нерухоме майно об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не доведено тієї обставини, що це майно куплене за його особисті кошти, оскільки наданими ОСОБА_3 письмовими доказами не підтверджено того факту, що саме за рахунок грошових коштів, отриманих ним як заробітну плату (грошове забезпечення) у період до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , було придбане спірне нерухоме майно.

Інших доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 вклав в купівлю спірного нерухомого майна належні йому особисто грошові кошти, немає.

При цьому, необхідно зазначити, що в силу наведених вище норм СК України, заробітна плата (дохід), отриманий кожним із подружжя (одним із подружжя) в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності

Також необхідно зазначити, що спірне нерухоме майно купувалось в інтересах сім`ї, про що свідчить текст нотаріально посвідчених заяв позивача ОСОБА_1 про її згоду на купівлю цього майна.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, є обгрунтованим та відповідає наведеним вище вимогам закону.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку дослідженим доказам, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 14 серпня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич