КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/824/984/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(д о д а т к о в а)

25 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за заявоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Сікачова Сергія Юрійовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки від суми несплачених аліментів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідачки на його користь пеню за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 263 543,15 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 263 543,15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 635,43 грн.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Сікачова С.Ю. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення неустойки від суми несплачених аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 87 430,40 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з вересня 2020 року по лютий 2022 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Компенсовано ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 951,32 грн в якості різниці по сплаті судового збору.

30 червня 2025 року представник відповідачки - адвокат Сікачов С.Ю. подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 739,50 грн, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Заяву обґрунтував тим, що в апеляційній скарзі ним був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачка понесла та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, зазначений детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також заявлено про стягнення відповідних витрат з позивача.

Однак судовим рішенням, яким частково задоволено апеляційну скаргу відповідачки, не було вирішено питання про стягнення витрат правничої допомоги та інших витрат, що входять до складу судових витрат відповідно до норм ЦПК України.

В суді апеляційній інстанції у зв`язку з розглядом цієї справи ОСОБА_1 були понесені наступні судові витрати: витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у загальному розмірі 3 162,52 грн; витрати на оплату банківських комісій за перерахування судового збору - 56,93 грн; витрати на оплату поштових послуг за відправку ОСОБА_2 апеляційної скарги з додатками і заяви про усунення її недоліків - 350,40 грн; витрати на оплату послуг професійної правничої допомоги у вигляді оплати підготовки апеляційної скарги і участі адвоката в судовому засіданні - 12 500,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені судом апеляційної інстанції на 33,17 %, відповідно 66,83 % вимог позову не були задоволені і саме на таку частину судових витрат може претендувати відповідачка.

У зв`язку з цим, до відшкодування ОСОБА_1 зі сторони позивача підлягають такі суми судових витрат, що у процентному співвідношенні дорівнюватиме 66,83 % від понесених нею витрат: судовий збір - 2 113,51 грн; витрати на оплату банківських комісій - 38,07 грн; витрати на оплату поштових послуг - 234,17 грн; витрати на оплату послуг професійної правничої допомоги - 8 353,75 грн.

Позивач своїх заперечень проти заявлених вимог щодо відшкодування судових витрат до суду апеляційної інстанції не надіслав.

Як визначено частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 270 ЦПК України в редакції Закону № 4508-IX від 18 червня 2025 року додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З огляду на норми Закону № 4508-IX, які набули чинності 16 липня 2025 року, питання про ухвалення додаткового рішення у цій справі вирішується судом апеляційної інстанції у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, вимоги та обґрунтування поданої заяви, колегія суддів вважає, що заяву сторони відповідачки про ухвалення додаткового рішення слід частково задовольнити з таких підстав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За приписами частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Щодо вимог про стягнення судового збору

Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі».

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21.

При цьому додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених законом, і воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Зазначене відповідає роз`ясненням, які містяться у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 № «Про судове рішення у цивільній справі».

У постанові Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 рокускасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 на його користь 87 430,40 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, було вирішено питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням норм частин першої, шостої, десятої статті 141 ЦПК України та того, що позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду цієї справи в усіх судових інстанціях в силу пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», вважав за необхідне компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, різницю в понесених судових витратах у розмірі 1 951,32 грн(3 162,52 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги - 1 211,20 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції).

Отже, вимоги представника відповідачки, які заявлені у заяві про ухвалення додаткового рішення, а саме щодо стягнення витрат по сплаті судового збору були вирішені у постанові Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, тому виходять за межі правового регулювання статті 270 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення у даній справі в частині вирішення питання про судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору, оскільки це питання уже вирішено при ухваленні судового рішення суду апеляційної інстанції.

Щодо вимог про стягнення витрат на оплату банківських комісій

Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

При цьому банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування.

З огляду на вищевказане колегія суддів дійшла висновку, що не підлягають відшкодуванню відповідачці витрати на оплату банківських комісій за перерахування судового збору, оскільки банк було обрано нею самостійно, а банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи іншими судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним відповідачкою банком за надання їй відповідної банківської послуги.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 рокуу справі № 523/12032/18.

Щодо вимог про стягнення витрат на оплату поштових послуг

Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга та додані матеріали подаються до суду в електронній формі через електронний кабінет. У разі подання скарги та доданих матеріалів в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

В частині другій статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 607/6424/20 Верховний Суд зазначив, що відповідними нормами ЦПК України передбачено право судів першої та апеляційної інстанцій на розподіл судових витрат виключно у рішенні або постанові суду за результатами розгляду справи по суті, або шляхом ухвалення додаткового рішення з цього питання, що також узгоджується із статтею 270 ЦПК України.

Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 вказав, що розподіл судових витрат здійснюється судом або в рішенні по суті спору (якщо сторони надали всі докази на підтвердження судових витрат до виходу суду до нарадчої кімнати), або в додатковому судовому рішенні (якщо сторони скористалися своїм правом подати докази на підтвердження понесення судових витрат).

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 березня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сікачова С.Ю. звернулась через підсистему «Електронний суд» з апеляційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року, до якої долучила квитанцію про оплату поштового відправлення з описом вкладення № 1512579 від 20 березня 2025 року на суму 294,50 грн щодо відправлення копії вказаної апеляційної скарги іншому учаснику справи, а саме позивачу ОСОБА_2 (а.с. 97).

З врахуванням наведеного, витрати відповідачки на оплату поштового відправлення (апеляційної скарги з доданими до неї матеріалами) пропорційного до розміру задоволених вимог апеляційної скарги підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , як з особи, за позовною заявою якої було ухвалено рішення у справі та вчинені відповідні процесуальні дії щодо його апеляційного оскарження, у розмірі, підтвердженому належними доказами, а саме в сумі 196,81 грн.

Висновки щодо необхідності розподілу судових витрат, понесених у зв`язку оплатою поштових відправлень, узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в додатковій постанові від 20 вересня 2022 року у справі № 756/11978/16-ц.

Що ж стосується заявлених вимог про стягнення з позивача інших витрат на оплату поштових послуг за відправку останньому заяви про усунення недоліків апеляційної скарги, то вони не були необхідними для ОСОБА_1 у контексті реалізації її права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки відповідні недоліки в оформленні апеляційної скарги були допущені саме стороною відповідачки, а в ухвалі про залишення вказаної скарги без руху від неї не вимагалося надання суду апеляційної інстанції доказів надсилання позивачу листом з описом вкладення документів, що підтверджують доплату судового збору.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частинами першою, другою статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Метою запровадження принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 15 лютого 2023 року у справі № 567/1508/19.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.

Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.

Водночас, у пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів (див. постанову Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19).

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що розглядається, встановлено, що в апеляційній скарзі, яка для відповідачки є першою заявою по суті спору в суді апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Сікачов С.Ю. навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, та висував вимогу судові витрати по справі покласти на позивача (а.с. 48-50).

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково,рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення неустойки від суми несплачених аліментів.

Лише 30 червня 2025 року представник відповідачки - адвокат Сікачов С.Ю. звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення понесених судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу, долучивши до неї, зокрема квитанції про оплату послуг з правничої допомоги у справі № 760/32577/24 від 20 березня 2025 року на суму 10 000,65 грн та від 26 червня 2025 року на суму 2 500,00 грн.

Разом із тим, до ухвалення апеляційним судом постанови від 18 червня 2025 року ОСОБА_1 та/або її представник доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у справі не надали, як і не подавали (робили) до закінчення перегляду справи в апеляційному порядку відповідних заяв про те, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору.

Тобто, у цій справі стороною відповідачки під час апеляційного перегляду справи не було вказано про намір подати докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення апеляційним судом.

Сама по собі фраза в апеляційній скарзі «Просимо: … Судові витрати по справі покласти на позивача» не є заявою, передбаченою частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

У даному конкретному випадку виконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України цілком і повністю залежало від дій та волі відповідачки та її представника, між якими існують певні договірні відносини.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи заяви ОСОБА_1 або її представника - адвоката Сікачова С.Ю. про намір подати докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення по суті спору, а також порушення порядку і строку для подання відповідних доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відшкодування відповідачці за рахунок позивача витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, що відповідає положенням статті 141 ЦПК України та вищевказаній релевантній практиці Верховного Суду.

Зокрема, Верховний Суд у постанові (додатковій) від 30 листопада 2022 року в справі № 728/2519/21 звертав увагу, що посилання в касаційній скарзі на розмір витрат, які сторона планує понести у зв`язку з касаційним переглядом справи, не є тотожним із заявою про намір подати докази понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення у справі.

Наведене також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах (додаткових) від 14 грудня 2022 року в справі № 225/890/21 та від 18 вересня 2023 року у справі № 759/5806/20.

Висновки за результатами розгляду заяви

Оскільки під час прийняття Київським апеляційним судом постанови від 18 червня 2025 року не було вирішено питання про документально підтвердженні судові витрати ОСОБА_1 на оплату поштових послуг за відправку ОСОБА_2 апеляційної скарги з доданими до неї матеріалами, вимоги заяви представника відповідачки - адвоката Сікачова С.Ю. про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування цих витрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а відтак наявні правові підстави для прийняття додаткової постанови у цій справі.

В іншій частині вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення є безпідставними та не узгоджуються із положеннями статей 133, 141, 270 ЦПК України, тому задоволенню не підлягають.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 2, 15, 133, 137, 141, 270, 368, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Сікачова Сергія Юрійовича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки від суми несплачених аліментів додаткове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 196,81 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату поштових послуг у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У задоволенні решти вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній