Справа № 639/6106/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 серпня 2025 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючогосудді Собослоя Г.Г.,

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди визнано неподаною, та разом із доданими до неї документами повернуто заявнику.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви в частині відсутності попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс із розглядом справи, та документа про сплату судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31.01.2025 у справі № 639/6106/24 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції допустив звужене тлумачення споживчих відносин і дійшов помилкового висновку, що Закон № 1023-ХІІ не поширюється на спірні відносини. Зокрема, зазначає, що під час перерахування коштів скаржник мав намір сплатити «вступний внесок» на користь організації «Траст Макворі Кепітал», оскільки вважав це необхідною умовою подальшого співробітництва із цією організацією, і був упевнений, що саме так і відбулося. Тобто мав намір отримати послуги фінансового характеру для особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідач при цьому виступав як суб`єкт господарювання, на підприємницький рахунок якого апелянтом були сплачені кошти. Відповідач кошти отримав, проте жодних послуг не надав. Вважає, що специфікою Закону № 1023-ХІІ є те, що він не мітить вичерпного переліку відносин, на які поширюється його дія, оскільки неможливо наперед визначити всі ситуації, в яких одна сторона виступає як споживач, а інша як продавець або виконавець. Отже, положення цього Закону поширюється на невизначене коло правовідносин, які виникають між споживачами та надавачами послуг.

Зазначає, що просив суд застосувати наслідки недійсності правочину з надання послуг, вчиненого з використанням нечесної підприємницької діяльності. Вважає, що позадоговірні відносини між споживачем та суб`єктом господарської діяльності за обставин описаних у його позові, також передбачають застосування положень Закону № 1023-ХІІ, в тому числі в аспекті заборони нечесної підприємницької практики та її наслідків.

Крім цього вказує на те, що суд першої інстанції передчасно вдався до встановлення обставин, які мають значення для справи, оскільки судове рішення про повернення позову базується на оцінці судом характеру спірних правовідносин та фактичних обставин справи. Вважає, що суд першої інстанції на стадії відкриття провадження у справі не мав підстав перевіряти наведену у позові аргументацію щодо правових підстав позову, в тому числі в аспекті наявності або відсутності споживчих правовідносин.

Щодо ненадання позивачем орієнтованого розрахунку витрат, то вважає, що такий обов`язок ним виконано, оскільки нормами ЦПК України передбачено подання саме попереднього (орієнтованого) розрахунку судових витрат.

Відзиву на подану апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до такого.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані (п.п. 8, 11).

Права споживача в разі укладення договору на відстані регулюються статтею 13 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною для такого виду договорів.

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів» положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються: 1) правочинів з нерухомим майном, крім оренди такого майна; 2) правочинів з цінними паперами; 3) фінансових послуг; 4) продажу товарів торговельними автоматами; 5) телекомунікаційних послуг; 6) правочинів, здійснених на аукціоні, якщо участь у ньому можлива і без використання засобів дистанційного зв`язку.

Особливості захисту прав споживачів фінансових послуг визначаються відповідними законами (ч.2 ст.2 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини першої статті 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання фінансових послуг здійснюється виключно на підставі договору, укладеного виключно в письмовій формі з дотриманням вимог Цивільного кодексу України, встановлених до письмової форми правочину.

Відтак, сам по собі факт переказу грошових коштів на рахунок фізичної особи підприємця не є достатнім підтвердженням виникнення правовідносин між сторонами в межах договору про надання фінансових послуг.

Згідно із частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Разом з тим, така пільга може бути застосована лише у разі наявності підтверджених правовідносин між споживачем та надавачем послуг.

У даному випадку такі правовідносини не доведені, а відтак підстави, на які апелянт посилається щодо наявності пільг при сплаті судового збору за подання позову, відсутні.

Як у первинно поданій позовній заяві (а. с.1-12 ), так і в заяві про усунення недоліків - уточненій позовній заяві (а. с.66-68), ОСОБА_1 безпосередньо посилався на положення Закону України «Про захист прав споживачів», а також на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду і доводив, що він, як споживач, звільнений від сплати судового збору у цій категорії справ.

Отже, вимоги ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху залишилися не виконаними, недоліки позовної заяви щодо сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі без належних правових підстав позивачем не усунуто.

Ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведених висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.

Відтак, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: