Справа № 642/1614/25
Провадження №2/642/886/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - Бородіної О.В.,

з участю секретаря - Брус М.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -

встановив:

У березні 2025 року позивачі звернулися до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у якому просили стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 : 49 600,00 грн страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника для батьків; 40 200,00 грн відшкодування моральної шкоди; 80 400,00 грн відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника; 10 000,00 грн судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_2 : 49 600,00 грн страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника для батьків; 40 200,00 грн відшкодування моральної шкоди; 10 000,00 грн судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Позов мотивовано тим, що 27 жовтня 2022 року о 13 год. 40 хв. в Харківській обл., м. Харкові на просп. Героїв Харкова, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 керуючи автомобілем марки "ВАЗ 21104", р.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень (переломи лівої нижньої кінцівки (гомілки) та патологічна рухливість кісток черепа зліва) загинув на місці пригоди.

За фактом ДТП Слідчим управлінням ГУНП в Харківській області 27.10.2022 р. внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000656.

Станом на теперішній час, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000656 триває. Вказані факти підтверджуються супровідним листом СУ ГУНП в Харківській області, витягом з ЄРДР кримінального провадження №0000656, Свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 . Серія НОМЕР_2 , Довідкою про причину смерті ОСОБА_4 №10-12/3043-с/22.

Внаслідок вищевказаної ДТП, було завдано матеріальної та моральної шкоди близьким родичам загиблого, зокрема: матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; батькові - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивачі зазначали, що вони є батьками загиблого та те, що у зв`язку із його смертю їм спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилась у моральній шкоді.

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "ВАЗ 21104", р.н. НОМЕР_1 , була застрахована у Відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №206574503 чинного на дату ДТП, що підтверджується витягом з Централізованої бази даних МТСБУ.

Позивачі вказують, що керуючись положеннями Закону України №1961-IV від 01.07.2004 р., 01.12.2023 року Представник позивачів повідомив Відповідача про настання страхового випадку та звернувся, в порядку визначеному Законі України №1961-IV від 01.07.2004 р., із заявами на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених Позивачами до відшкодування вимог, містились: 80 400,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п 27.3. ст.27 Закон України №1961-IV від 01.07.2004 р.; 241 200,00 грн в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника для пенсіонерів батьків, встановленої п 27.2. ст.27 Закон України №1961-ІV від 01.07.2004 р.; 354 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника, встановленого п.27.4 ст.27 Закон України №1961-IV від 01.07.2004 р. Вказані документи Відповідач отримав 11.12.2023 році.

Проте, станом на дату написання цієї позовної заяви, Відповідач так і не здійснив виплату страхового відшкодування у строки встановлені пунктом 36.2 статті 36 Закону України №1961-IV від 01.07.2004 р., що стало підставою для звернення Позивачів в суд за захистом свого порушеного права на страхове відшкодування.

Відповідачем Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» подано відзив на позовну заяву, в якому товариство просило позов залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що ТзДВ «СК «КРЕДО» жодним чином не порушило права Позивачів на отримання страхового відшкодування, оскільки до моменту набрання рішенням у кримінальному провадженні законної сили, цивільно правова відповідальність водія забезпеченого ТДВ «СК «КРЕДО» транспортного засобу ВАЗ 21104 р.н. НОМЕР_3 не настала.

Окрім цього, вказує, що згідно п. 27.3 ст. 27 Закону України, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим) . Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Позивачами не надано жодних документів, які б надали змогу визначити коло осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування, або, які б підтверджували, що вони є єдиними суб`єктом для отримання такого відшкодування. Також, Позивачами не надано документи, передбачені пп.е п. 35.2 ст.35 Закону України, які підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника . 24.02.2025 ТДВ «СК «КРЕДО» звернулося до Позивачки ОСОБА_1 із запитом вих.№295 про надання вищезазначених документів. Однак, станом на дату написання цього відзиву, відповідь на запит вих. №295 від 24.02.2025 на адресу ТзДВ «СК «КРЕДО» не надходила.

ТзДВ «СК «КРЕДО» у візиві не заперечує проти права Позивачки ОСОБА_1 на компенсацію витрат на поховання у розмірі 80 400 грн. (6 700 грн.х12).

Крім того, відповідач вказує, що згідно заявленого розрахунку, розмір страхового відшкодування моральної шкоди Позивачці ОСОБА_1 , заподіяної смертю ОСОБА_4 становить: 6 700 грн.х12/2=40 200 грн. Розмір страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника становить: 6 700 грн.х36/2= 120 600 грн. Витрати на спорудження надгробного пам`ятника: 80 400 грн. Загальна сума - 40 200 грн.+120 600 грн.+80 400 грн.=241 200 грн. Розрахунок Позивачу ОСОБА_2 : Розмір страхового відшкодування моральної шкоди Позивачу ОСОБА_2 , заподіяної смертю ОСОБА_4 становить: 6 700 грн.х12/2=40 200 грн. Розмір страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника становить: 6 700 грн.х36/2= 120 600 грн. Загальна сума - 40 200 грн.+120 600 грн.=166 200 грн. Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортних засобів №206574503 від 30.10.2021 передбачено ліміт відповідальності (страхова сума) страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю у розмірі 260 000 грн. Відповідач вказує, що загальний розрахунок Позивачів (241 200 грн.+166 200 грн.) перевищує страхову суму на 147 400 грн.

Таким чином, розрахований розмір страхового відшкодування кожного з Позивачів повинен бути зменшений на 73 700 грн. (147 400 грн./2). Відповідно, страхове відшкодування, яке може бути сплачене Позивачці ОСОБА_1 дорівнює 167 500 грн., страхове відшкодування, яке може бути сплачене Позивачу ОСОБА_2 дорівнює 92 500 грн., що в сумі становить страхову суму у розмірі 260 000 грн.

ТзДВ «СК «КРЕДО» вказує, що жодним чином не позбавляє Позивачів права на отримання страхового відшкодування, проте, керуючись п. 35.2 ст. 35 Закону України, наразі немає підстав для виплати страхового відшкодування Позивачам, оскільки не надано передбачених Законом підтверджуючих документів, а саме: рішення суду по кримінальному провадженні за фактом ДТП 27.10.2022, документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, доходи потерпілого за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій Позивачів, надані їм внаслідок втрати годувальника, документи, які б надали змогу визначити коло осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування, або, які б підтверджували, що Позивачі є єдиними суб`єктами для отримання відшкодування. ТзДВ «СК «КРЕДО» не заперечує стосовно права потерпілої особи звертатись безпосередньо до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, однак звертає увагу, що, відповідно до вищезгаданого Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», існує визначена процедура для отримання страхового відшкодування потерпілою особою, яка, в свою чергу, була недотримана Позивачами. У зв`язку із цим, ТзДВ «СК «КРЕДО» не визнає позовні вимоги Позивачів про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із смертю потерпілого.

ТзДВ «СК «КРЕДО» заперечує стосовно відшкодування на користь Позивачів витрат, пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги у сукупному розмірі 20 000,00 грн., вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, ТзДВ «СК «КРЕДО» вважає за необхідне та правильне при вирішенні судом питання стосовно розподілу судових витрат, не покладати на ТзДВ «СК «КРЕДО» зобов`язання щодо стягнення витрат на правову (правничу) допомогу, з огляду на завищений розмір правничої допомоги, визначений Позивачами та їх представником щодо іншої сторони спору, оскільки підготовка відповідної справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи та розглядається судом у порядку спрощеного позовного провадження, а також при підготовці позовної заяви не вимагалось проводити додатковий аналіз великої кількості законів та підзаконних актів, адже нормативно-правове регулювання спірних правовідносин регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином, ТзДВ «СК «КРЕДО» заперечує стосовно задоволення позовної вимоги Позивачів в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.. Однак, у разі вирішення питання про призначення до стягнення витрат на правничу допомогу на користь Позивачів з Відповідача, просять суд зменшити загальний розмір витрат на правничу допомогу до 1 000,00 грн. Звертають увагу суду, що ТзДВ «СК «КРЕДО» жодним чином не порушило право Позивачів на отримання страхового відшкодування, оскільки відмови у виплаті страхового відшкодування не було. Страховик діє відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Та, оскільки, відсутнє рішення суду по кримінальному провадженні, строк для прийняття страховиком рішення по страховій справі не настав, відповідно до п.36.2 ст. 36 Закону України. Таким чином, подання позову є передчасним, що потягло за собою додаткові та невиправдані витрати на правову допомогу.

У відповіді на відзив представник позивачів з правовою позицією Відповідача не погодився у повному обсязі, вважає дану правову позицію такою, що протирічить нормам чинного законодавства та практиці Верховного Суду при розгляді аналогічних справ.

Щодо визначення кола осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування. Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України №1961-IV від 01.07.2004 р. для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. Станом на дату складення позовної заяви та відповіді на відзив, із заявами на виплату страхового відшкодування звернувся лише: батьки загиблого. Жодних вимог про відшкодування моральної шкоди інші особи до Відповідача не пред`являли, а тому право на отримання страхового відшкодування мають лише ті особи, які подали заяви про свої вимоги у строки встановлені Закону України №1961 IV від 01.07.2004 р. До вказаного висновку прийшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №643/207/16-ц, який викладений у його постанові від 13 березня 2019 року. Також, додатково повідомляють, що загиблий ОСОБА_4 одруженим не був, дітей також не мав. Отже, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із смертю потерпілого, є виключно батьки. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити.

Щодо витрат на правову допомогу, представник позивачів вказує, що стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, розрахунок таких витрат. В даному випадку, заявлений Позивачами розмір витрат з надання професійної правничої допомоги підтверджується договорами про надання правової допомоги №190 від 22.11.2023 р. та №189 від 22.11.2023 р., ордерами на надання правової допомоги виданим на підставі вказаних договорів, а також детальними розрахунками робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги.

Зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (ч. 2, ст. 137 ЦПК України). Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад, у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

Позивачі та їх представник у судові засіданні не прибули, просили розгляд справи проводити за їх відсутності.

Представник відповідача також у судові засідання не з`явився, просили проводити розгляд справи за відсутності їх представника.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 .

27 жовтня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань Слідчим управлінням ГУНП в Харківській області було внесено відомості про кримінальне правопорушення за №0000656 з правовою кваліфікацією частина друга статті 286 КК України за фактом того, що 27 жовтня 2022 року о 13 год. 40 хв. в Харківській обл., м. Харкові на просп. Героїв Харкова, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 керуючи автомобілем марки "ВАЗ 21104", р.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень (переломи лівої нижньої кінцівки (гомілки) та патологічна рухливість кісток черепа зліва) загинув на місці пригоди.

Свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданим Харківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 08.11.2022 року серії НОМЕР_2 , актовий запис 780, зафіксовано факт його смерті у м. Харків.

У Довідці про причину смерті ОСОБА_4 №10-12/3043-с/22 від 28.10.2022 року вказано, що причною смерті ОСОБА_4 стало «пішохід травмований при зіткненні з автомобілем».

Процесуального остаточного рішення у кримінальному провадженні №0000656 на час розгляду справи не прийнято.

Згідно із полісом №ЕР/206574503 обов`язкового страхування, виданого 30.10.2021 року ТзДВ «КРЕДО» на забезпечений транспортний засіб ВАЗ 21104, р.н. НОМЕР_1 , строк дії зазначеного полюсу триває з 31.10.2021 2019 року до 30.10.2022 року включно; страхова сума на одного потерпілого становить: за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 260 000,00 грн; за шкоду, заподіяну майну - 130 000,00 грн; франшиза - 2 500,00 грн.

Відповідно до товарного чеку від 11.10.2023 року та накладної від 02 вересня 2020 року витрати на гранітний пам`ятник з колонами, гранітна плита та установку пам`ятника становлять 354 000,00 грн.

Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20).

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

За обставин, коли смерть потерпілого ОСОБА_4 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а саме транспортного засобу легкового автомобіля ВАЗ 21104, р.н. НОМЕР_1 , що забезпечений за договорами обов`язкового страхування за полісом №ЕР/206574503, що не заперечувалось відповідачем, тому саме ТзДВ «КРЕДО» зобов`язане відшкодувати батькам потерпілого ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану смертю сина, незалежно від вини водія ОСОБА_3 , який керував вказаним автомобілем під час ДТП.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), у справі №208/4598/21 (провадження No 61-6997св22).

.Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду (п. 27.5 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 27.3. Закону України №1961-IV від 01.07.2004 р. встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).

Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_4 є: мати - ОСОБА_1 ; батько - ОСОБА_2 .

На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено у 2022 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6500 гривень, з 1 жовтня - 6700 гривень.

З урахуванням викладеного, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 80 400,00 грн, виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування. Отже, частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, в порядку пункту 27.3. Закону України, становить 40 200,00 грн (1/2 частки страхового відшкодування).

Пунктом 27.2. статті 27 Закону від 01.07.2004 №1961-IV встановлено, що Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Згідно ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті".

Зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди.

Зокрема встановлено, що батьки, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження батька та/або матері, свідоцтво про народження годувальника; інваліди - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника на строк їх інвалідності. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено інвалідність і її строк, документ яким встановлено право інваліда на його утримання (це може бути свідоцтво про народження інваліда, свідоцтво про народження годувальника, свідоцтво про шлюб, рішення щодо опіки чи піклування);

Отже, з наведеного вище вбачається, що у Позивачів наявне право на отримання відшкодування по втраті годувальника у зв`язку із досягнення пенсійного віку, встановленого законом, наявність статусу непрацездатної особи; наявність родинних відносин.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 р., непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 березня 2019 року у справі справа №643/207/16-ц (провадження №61-33638св18), передбачено, що підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.

Відповідно ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

З вищенаведеного можна зробити висновок, що батько пенсіонер, мати пенсіонерка та особа з інвалідністю, які перебувають на обліку в Пенсійному фонді України та як вбачається з наданих довідок про доходи мають дохід у вигляді пенсії, яка однозначно не є достатньою для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження та підтримання їх здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а тому є особами, які потребують матеріальної допомоги.

Отже, у потерпілого, на день його смерті, на утриманні перебували мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які досягли пенсійного віку, встановленого законом.

Мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника, обрахований відповідно до п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV, становить 241 200,00 грн., який розрахований за формулою: 36 х 6 700,00. Отже, шкода по втраті годувальника, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь батьків потерпілого становить 241 200, 00 грн, мінімально гарантованого розміру страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника. Частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, в порядку пункту п.27.2 Закону України, становить 120 600,00 грн (1/2 частки страхового відшкодування).

Згідно пункту 27.4. статті 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 №1961-IV: "Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть.

Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку".

Позивачка ( ОСОБА_1 ) понесла витрати на спорудження надгробного пам`ятника для потерпілого у розмірі 354 000,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 11.10.2023 р., фотографіями надгробного пам`ятника

Отже, загальний розмір витрат Позивача на спорудження надгробного пам`ятника становить 354 000,00 грн, що перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, отже сума, яка належить до відшкодування Позивачу становить 80 400,00 грн., про що саме і заявлено позивачем у позові.

Щодо позиції відповідача вказаній у відзиві на позовну заяву, то суд не бере до уваги аргументи відповідач з приводу невизнання позову з таких підстав.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.

Обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У пункті 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 статті 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

Також суд вважає безпідставними доводи відповідача, що позивачами заявлено вимоги, що перевищують ліміт страхової суми за шкоду, завдану життю та здоров`ю у розмірі 260 000 грн., адже позивачами у позові заявлено вимоги на відшкодування у загальному розмірі 260 000 грн., тобто в межах ліміту страхової суми.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як є обґрунтованими, доведеними позивачами, відповідають матеріальному закону.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у загальному розмірі 2913,20 грн..

Позивачі судовий збір при зверненні до суду не сплачували, оскільки звільнені від його сплати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь держави належить стягнути 2913,20 грн. судового збору.

Щодо заявлених позивачами витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.

З матеріалів справи вбачається, що позивачам надавалась правнича допомога адвокатом Чабан І.В., що діє на підставі ордерів № 1356649 та № 1356650 виданими Адвокатським об`єднанням «Автопоміч України» та представляла інтереси позивачів за договорами про надання професійної правничої (правової) допомоги від 22.11.2023 року укладеними із Адвокатським об`єднанням «Автопоміч України».

Згідно з п.п. 3.2.2. п. 3.2. зазначених договорів про надання професійної правничої (правової) допомоги клієнт здійснює оплату наданих Адвокатським об`єднанням послуг лише після одержання грошової компенсації за спричинену шкоду.

Згідно детального розрахунку робіт (наданих послуг) виконання для надання правничої (правової) допомоги від 21.03.2025 року вартість наданих послуг ОСОБА_1 склала 10 000 грн, та вартість наданих послуг ОСОБА_2 склала 10 000 грн.

Згіднозі статтею 17 Закону України«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пунктах 113-117 рішення ЄСПЛ у справі «Бєлоусов проти України» від 07.11.2013 р. ЄСПЛ дійшов висновку про те, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є «фактично понесеними», оскільки заявник має сплатити такий гонорар згідно із договірними зобов`язаннями.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19 наголосив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

А налогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

З урахуванням викладеного, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахування вищевикладеного, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу згідно з поданою заявою, суд враховує заперечення відповідача, яке фактично містить клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, і чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, обґрунтованість розміру цих витрат, складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності таких витрат.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази на підтвердження цих витрат не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.

Враховуючи категорію справи, ця справа є типовою і предмет спору в ній не є складним та містить лише аналогічні епізоди спірних правовідносин, характер позовних вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній, не є складними та не займали значних витрат часу на їх виготовлення.

При цьому суд звертає увагу, що позов є спільним, що не потребувало окремого вивчення наявних документів, збирання документів та складання окремих процесуальних документів, підготовчі дії, спрямовані на подання позовної заяви, підготовка та подання позовної заяви до суду, не потребували додаткових зусиль та знань, великої тривалості часу і не було необхідності у додатковому аналізі обставин справи, вивченні нормативно-правової бази та узагальненні судової практики. Таким чином, виходячи з об`єму та обсягу поданих до суду разом із позовною заявою документів та з врахуванням витрачання часу, зазначений позивачами розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. кожному належним чином не обґрунтований, що суперечить принципу розподілу судових витрат, та суд доходить висновку про те, що справедливим буде зменшення розміру витрат на надання професійної правничої допомоги до 3 000,00 грн. кожному позивачу , які підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного вище, керуючись ст..ст. 4, 12, 13, 81, 89, 141, 193, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив :

Позовні вимоги - задовольнити.

Стягнути з Товариста з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «КРЕДО» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП - НОМЕР_5 ) 170 200 (сто сімдесят тисяч двісті) грн.. страхового відшкодування, а саме: 49 600,00 грн (сорок дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок) страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника; 40 200,00 грн (сорок тисяч двісті гривень 00 копійок) на відшкодування моральної шкоди; 80 400,00 грн (вісімдесят тисяч чотириста гривень 00 копійок) на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Стягнути з Товариста з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «КРЕДО» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП - НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

Стягнути з Товариста з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «КРЕДО» () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП - НОМЕР_6 ) 89 800 (вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн. страхового відшкодування, а саме: 49 600,00 грн (сорок дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок) страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника; 40 200,00 грн (сорок тисяч двісті гривень 00 копійок) на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариста з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «КРЕДО» () на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП - НОМЕР_6 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

Стягнути з Товариста з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «КРЕДО» () на користь держави судовий збір в розмірі 2913,20 грн.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.08.2025 року.

Суддя О.В. Бородіна