ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 372/4472/21

провадження № 61-11169св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Мазурик О. Ф., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки жилого будинку та земельної ділянки, припинення права спільної часткової власності.

Позов мотивовано тим, що на підставі договору дарування частки житлового будинку позивачка є власником 2/3 часток житлового будинку на

АДРЕСА_1 , а на підставі договору дарування частки земельної ділянки -

є власником 2/3 часток земельної ділянки за тією ж адресою, загальною площею 0,1675 га. Іншими співвласниками вказаної нерухомості, по 1/6 частці

є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Позивачка вказувала, що фактично між сторонами існує встановлений порядок користування нерухомістю, вона користується майном в тій частині, яку просить виділити собі. Бажає користуватись належним їй майном на власний розсуд та

у належний спосіб використовувати право власності на належну їй частину

у домоволодінні, земельну ділянку, однак згоди з цього приводу з іншими співвласниками дійти не може.

Посилаючись на те, що виділ майна в натурі є технічно можливим,

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просила виділити в її особисту приватну власність в натурі частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 75,5 кв. м, що складається з топочної 2-5, площею 7,9 кв. м, сходової клітини 2-7, площею 8,9 кв. м, коридору 2-8, площею 6,0 кв. м, житлової кімнати 2-9, площею 15,8 кв. м, житлової кімнати 2-10, площею 6,9 кв. м, сходової клітини 2-11, площею 4,1 кв. м, холу 2-12, площею

4,8 кв. м, житлової кімнати 2-13, площею 17,6 кв. м, гардеробної 2-14, площею

3,5 кв. м, що становить 65/100 частин житлового будинку, а також частку земельної ділянки, площею 0,116 га, з кадастровим номером :13:004:0113, з цільовим призначенням для будівництва

і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що становить 65/100 частин земельної ділянки, та припинити її право спільної часткової власності з відповідачами на вказані будинок та земельну ділянку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року позов задоволено.

Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 в натурі частку житлового будинку, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 75,5 кв. м, що складається з топочної 2-5, площею 7,9 кв. м, сходової клітини 2-7, площею 8,9 кв. м, коридору 2-8, площею 6,0 кв. м, житлової кімнати 2-9, площею 15,8 кв. м, житлової кімнати 2-10, площею 6,9 кв. м, сходової клітини 2-11, площею 4,1 кв. м, холу 2-12, площею 4,8 кв. м, житлової кімнати

2-13, площею 17,6 м кв. м, гардеробної 2-14, площею 3,5 кв. м, що становить 65/100 частин житлового будинку.

Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 в натурі частину земельної ділянки, площею 0,1116 га, з кадастровим номером :13:004:0113, з цільовим призначенням для будівництва

і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 , що становить 65/100 частин земельної ділянки.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , та земельну ділянку

з кадастровим номером :13:004:0113.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі не спростували можливість виділення в натурі належної позивачу частини майна, що є підставою для задоволення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Залишаючи позов без задоволення, апеляційний суд керувався тим, що наданий до суду висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не є беззаперечним доказом, що свідчить про можливість виділу заявленого майна у власність позивача. З наданого висновку неможливо встановити, що існує технічна можливість виділу зазначених часток, а висновок про наявність окремого входу та можливості облаштування входу для позивача, не

є визначальним за відсутності висновків щодо поділу (виділу) спільних комунікацій будинку (водопостачання, газопостачання, опалення тощо).

В матеріалах справи немає доказів на підтвердження можливості виділу частини земельної ділянки, а також порядку такого виділу. Фактично суд першої інстанції вказав про виділ позивачу частини земельної ділянки, що становить 65/100 її частин, без зазначення меж такої ділянки. Судова будівельно-технічна та судова земельно-технічна експертизи щодо можливості виділення частки будинку та земельної ділянки в натурі у справі не проводились.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

05 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року та залишити в силі рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 грудня 2023 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд повною мірою висновок експерта № 02-09/2021 не дослідив та не врахував його, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. Вказує, що відповідачі не надали жодного доказу укладення договорів про під?єднання будинку до комунікацій, а також жодного документа, який підтверджував би користування або оплату відповідних послуг, в тому числі спільно із позивачем. Вказує, що висновок експерта № 02-09/2021 є належним і допустимим доказом у цій справі.

Інші аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Обухівського районного суду Київської області.

17 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 є власником 2/3 часток земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є співвласникам вказаного майна, по 1/6 частці кожна.

Зміна реквізиту адреси спірного будинку з « АДРЕСА_4 » на

« АДРЕСА_5 » відбулась на підставі рішення Підгірської сільської ради Обухівського району Київської області від 28 грудня 2014 року

№ 9.

На замовлення ОСОБА_1 ФОП ОСОБА_6 надала висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 15 серпня 2021 року № 02-09/2021.

З вказаного висновку відомо, що за технічними характеристиками об`єкт - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , може бути поділено. Обстеженням встановлено, що частина житлового будинку з мансардою, відокремлена група приміщень № 2, загальною площею 75,5 кв. м, що становить 65/100 (2/3) частин усього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , має окремий вхід, за умови облаштування зовнішніх сходів на другий поверх, і є самостійним об`єктом нерухомого майна, з відповідною часткою господарських будівель і споруд. Також обстеженням встановлено, що частина житлового будинку з мансардою, відокремлена група приміщень № 1, загальною площею 40,6 кв. м, що становить 35/100 (1/3) частину усього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , має окремий вхід і є самостійним об`єктом нерухомого майна, з відповідною часткою господарських будівель і споруд. Крім того, вказаний висновок містить примітку про те, що в технічних паспортах на новоутворені об`єкти надано схематичний план поділу земельної ділянки, який слід проводити згідно з вимогами законодавства.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що

є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Порядок поділу спільного майна встановлено у статтях 367 та 372 ЦК України.

Згідно із статтею 367 ЦК України майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 квітня 2025 року у справі

№ 357/3145/20 (провадження № 14-36цс25) вказала: «У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також

з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 ЖК України.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.

Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.

Натомість за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні

в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити

у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому, за бажанням, можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку.

Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися

у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється.

Поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності,

є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарському призначенню слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

Отже, добудови, прибудови або будь-які поліпшення житлового будинку, які зробив один із його співвласників без згоди іншого (інших), не можуть впливати на розмір часток співвласників при поділі цього будинку, а відтак і їх вартість, проте, якщо це технічно можливо, залишаються у володінні того, хто їх збудував».

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «За наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки

в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому за бажанням можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або

в судовому порядку».

У частині четвертій статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на спірне майно) визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному (касаційному) порядку та в яких межах (постанова Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанова Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд керувався тим, що визначальним для виділу в натурі частки позивачки у праві власності на будинок і земельну ділянку, які перебувають у спільній частковій власності,

є технічна можливість виділу частки будинку в натурі відповідно до часток співвласників. Проте позивачка не надала належних та допустимих доказів щодо технічної можливості виділу частки будинку в натурі, яка їй належить. Наданий до суду висновок від 15 серпня 2021 року № 02-09/2021 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна не є беззаперечним доказом, що свідчить про можливість виділу заявленого майна у власність позивача, оскільки він не містить жодного варіанту виділу спірного домоволодіння.

Інших доказів щодо можливості виділення в натурі частки житлового будинку

і земельної ділянки позивачка не надала. Клопотань про призначення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз щодо можливості виділення частки будинку і земельної ділянки в натурі позивачка не заявляла.

Встановивши зазначені обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність вимог заявленого позову.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства

у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися

у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Доводи касаційної скарги про те, що проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз мало бути ініційоване відповідачами, які не провели оплату експертизи, призначеної судом першої інстанції,

є безпідставними, оскільки тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Київського апеляційного суду від 02 липня

2024 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська