ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 201/12259/23

провадження № 61-11180св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сизар Ольга Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року

у складі судді Батманової В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області (далі - приватний нотаріус) Лозенко В. В., приватний нотаріус Сизар О. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що шляхом приватизації позивачі отримали право власності на квартиру АДРЕСА_1

у рівних частинах, а саме по 1/3 частці кожний. ОСОБА_4 і ОСОБА_5

з дозволу ОСОБА_1 стали проживати у вказаній квартирі та згодом зареєструвалися в ній. 15 листопада 2016 року позивачі надали довіреності на ім`я ОСОБА_7 для здійснення реєстрації в своїй квартирі дітей

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Позивачі вказували, що змісту довіреності вони не вивчали, оскільки довіряли своїм родичам та не чекали нічого поганого. З кінця 2016 року відносини

в родині погіршились, проте ОСОБА_4 і ОСОБА_5 разом із дітьми продовжували мешкати в квартирі, що належала позивачам, та згодом виїхали мешкати до Канади. Випадково влітку 2023 року позивачі дізналися, що належна їм квартира в 2016 та 2017 роках була продана сестрі ОСОБА_5 - ОСОБА_6 . Позивачі вважали, що квартира вибула з їх володіння поза їх волею, оскільки вони не мали наміру продавати її, коштів за неї не отримували,

а отже, правочини щодо купівлі-продажу квартири від 13 грудня 2016 року

і 06 березня 2017 року підлягають визнанню недійсними, право власності ОСОБА_6 підлягає скасуванню.

Ураховуючи наведене та посилаючись на зловмисну домовленість відповідачів,

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/3 часток квартири

АДРЕСА_1 , укладений 13 грудня 2016 року між ОСОБА_7 , який діяв за довіреностями від імені ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , і ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки квартири

АДРЕСА_1 , укладений 06 березня 2017 року між

ОСОБА_7 , який діяв за довіреностями від імені ОСОБА_2 ,

і ОСОБА_6 ; скасувати у державному реєстрі прав державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня

2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що твердження позивачів не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, спростовуються встановленими

у справі обставинами. Підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки до суду не надано та суд не встановив належних та достатніх доказів на підтвердження доводів, зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Суд зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог, а враховуючи, що суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то відмовити в задоволенні позову слід саме з цієї підстави.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня

2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

31 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська 11 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що, ввівши в оману свою родину,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за сприяння та за участю ОСОБА_7

і ОСОБА_6 , незаконно заволоділи майном позивачів. За вказаним фактом порушено кримінальне провадження за частиною четвертою статті 190 КК України. Вказує, що при відчуженні часток квартири не було запропоновано їх придбання іншим співвласникам, які мали першочергове право на придбання часток квартири. Суд критично поставився до посилання позивачів на той факт, що вони не були ознайомлені із змістом довіреностей та не розуміли наслідків їх підписання. Суд проігнорував факт відсутності у представника за довіреностями повноважень на відмову від переважного права на викуп частки у спільній сумісні власності від імені довірителя. Звертає увагу на те, що у цій справі існувала зловмисна домовленість між відповідачами, оскільки вчинення правочину відбулося на вкрай невигідних умовах за значно заниженою ціною, яка не відповідала ринковим цінам на той час, кошти за договором жоден

з продавців не отримав.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі

№ 357/6663/16-ц, від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, від 21 лютого 2020 року у справі

№ 182/3593/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня

2019 року у справі № 911/2129/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

09 вересня 2024 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

11 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій в повному обсязі дослідили належні, допустимі, достовірні та достатні докази, які мають значення для правильного вирішення справи, та встановили обставини, що мають суттєве значення саме на підставі таких доказів, що підтверджується як змістом оскаржуваних судових рішень, так і матеріалами справи.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

18 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і їх спільному сину ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1 , а саме по 1/3 частці кожному.

За домовленістю із позивачами у цій квартирі кілька років проживали

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з дітьми.

15 листопада 2016 року позивачі видали довіреності на ім`я ОСОБА_7 , які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сизар О.А. та зареєстровані в реєстрі за № 490, № 491, № 492.

За змістом вказаних довіреностей позивачі були попередньо ознайомлені нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідає їх внутрішній волі, відповідно до статей 237, 244, 1007 ЦК України, діючи по договору доручення, укладеному

в усній формі між ними та повіреною особою стосовно зазначених в цих довіреностях повноважень, цими довіреностями уповноважили ОСОБА_7 продати за ціну і на умовах, йому відомих, належні їм частки квартири АДРЕСА_1 .

Довіреності були підписані позивачами в присутності приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Сизар О. А., якою встановлено їх особи та перевірено їх дієздатність.

За ініціативою та волею позивачів на продаж належного їм майна, на підставі виданих ними довіреностей із визначенням юридичних дій, які належить вчинити повіреному, відповідно до змісту даного йому доручення, а також узгоджених сторонами істотних умов угоди купівлі-продажу між позивачами, від імені яких діяв їх представник ОСОБА_7 , і ОСОБА_6 укладені договори купівлі-продажу від 13 грудня 2016 року і від 06 березня 2017 року, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу

Лозенко В. В. та зареєстровані в реєстрі за № 2834 і № 423 відповідно.

Як підтверджується змістом вказаних договорів купівлі-продажу, дієздатність та повноваження представника позивачів нотаріусом було перевірено.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства,

а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати

в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина третя статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено

у статтях 229-233 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при вчиненні правочинів.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом

є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Як визначено у частині третій статті 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або

в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до частин першої та другої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема

у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює

і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного представником з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка виступає від імені довірителя, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент повіреного за договором, діяв недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва чи про припинення дії довіреності, виданої представнику власника майна, який укладає договір від його імені.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником власника майна з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними

і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що представник такої особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе позивач. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

До подібних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27 червня 2018 року у справі № 668/13907/13-ц (провадження № 14-153цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 911/2129/17 (провадження № 12-45гс19).

У справі, що переглядається, суди установили відсутність доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 діяв усупереч інтересам довірителів,

а також наявності доказів того, що відповідачі діяли в своїх інтересах, що призвело до несприятливих наслідків для довірителів, тобто немає доказів зловмисної домовленості відповідачів. Також немає доказів недобросовісності поведінки ОСОБА_6 при укладенні оспорюваних правочинів.

Нотаріально посвідчені довіреності позивачі видали на ім`я ОСОБА_7 добровільно, на день укладення останнім спірних договорів купівлі-продажу довіреності скасовані не були та позивачами не оспорювалися, у встановленому законом порядку судом недійсними не визнавалися.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про те, що позивачка належними та допустимими доказами не довела, що є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між відповідачами, недобросовісності дій та виникнення через це несприятливих наслідків для позивачів, як довірителів. Позивачі нотаріально посвідченою довіреністю уповноважили ОСОБА_7 бути їх представником і надали йому право щодо продажу належних їм часток спірної квартири будь-якій особі за ціну і на умовах, йому відомих. У довіреностях немає обмежень щодо повноважень чи обов`язку представника погоджувати будь-які дії з позивачами.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, установивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли правильних висновків про відмову в задоволенні позову.

Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які

б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили

з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші наведені у касаційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди

з висновками судів стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися

в оцінку доказів.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від

11 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня

2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська