КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3765/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Коллект Центр»звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву обґрунтувало тим, що 22 лютого 2020 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № та отримання кредиту згідно заявки-анкети № від 27 лютого 2020 року на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики, що була акцептована відповідачкою шляхом підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов договору позики ТОВ «Інфінанс» надало відповідачці грошові кошти у розмірі 3 500,00 грн в межах строку дії договору - 36 місяців зі сплатою процентів по ставці 1,75 % за кожен день користування позикою.

Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти. Однак, відповідачкою взяті зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики та сплати процентів за користування коштами порушені, у зв`язку з цим виникла заборгованість

14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого кредитодавецьвідступив на користь ТОВ «Вердикт Капітал»права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором № від 22 лютого 2020 року, який був укладений з ОСОБА_1 .

У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до відповідачки за вказаним договором позики ТОВ «Коллект Центр» на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року.

Позивач вказував, що станом на 08 квітня 2024 року відповідачка має заборгованість за договором позики у загальному розмірі 67 750,13 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 64 250,13 грн - заборгованість за відсотками.

Однак, з урахуванням принципів розумності, співмірності та пропорційності, позивач вважав за можливе зменшити суму боргу та порушити питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики № від 22 лютого 2020 року станом на дату відступлення права вимоги у загальному розмірі 42 845,00 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 39 345,00 грн - заборгованість за відсотками.

Просив суд стягнути вказану заборгованість з відповідачки на свою користь разом із понесеними судовими витратами у вигляді судового збору у розмірі 3 028,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 13 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 22 лютого 2020 року у розмірі 3 500,00 грн - тіло позики, 39 345,00 грн - проценти за користування позикою (в межах дії строку договору - 36 місяців) та 5 000,00 грн - витрати на правничу допомогу, 3 028,00 грн - судовий збір, а всього 50 873,00 грн.

В задоволенні іншої частини вимог позову ТОВ «Коллект Центр» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка порушила умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми позики та відсотків за користування коштами в порядку і на умовах зазначених в договорі позики, укладеному в електронній формі у спосіб, визначений законом, внаслідок чого позивач, до якого перейшло право грошової вимоги до боржника, вправі задовольнити свої вимоги шляхом стягнення в судовому порядку заявленої суми заборгованості, розмір якої відповідає умовам договору та вимогам закону.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, посилаючись на неповнез`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справита неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що встановлення сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки, сума яких, враховуючи позицію суду першої інстанції, становить 39 345,00 грн, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Між тим, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості залишок непогашених відсотків нараховувався включно до 08 квітня 2024 року, однак термін користування кредитом (траншем) сплив ще 28 березня 2020 року, тобто через 30 днів з моменту надання 27 лютого 2020 року траншу у розмірі 3 500,00 грн.

Висновки суду щодо стягнення відсотків у визначеній позивачем сумі незалежно від її розміру, утім в межах дії строку договору - 36 місяців є необґрунтованими, адже в пункті 1.6 договору сторони передбачили максимальний строк (кількість календарних днів) користування кредитним траншем - 30 календарних днів. Тобто, в межах кредитного ліміту у розмірі 20 000,00 грн, який діяв протягом 36 місяців, фінансова компанія могла надавати транші строком користування 30 днів з моменту їх надання.

У даному випадку ТОВ «Інфінанс» 27 лютого 2020 року було здійснено на рахунок відповідачки один єдиний транш у розмірі 3 500,00 грн, тридцятиденний строк користування яким закінчився 28 березня 2020 року, а тому право ТОВ «Коллект Центр» нараховувати проценти за користування кредитними коштами припинилося зі спливом терміну користування траншем, а не встановленим кредитним лімітом.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що проценти, які нараховані позивачем, фактично не є договірною умовою договору, а штрафною санкцією за невчасне повернення коштів (неустойкою), яка на підставі частини третьої статті 551 ЦК України може бути зменшена за рішенням суду, якщо вона значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням наведеного відповідачка вважає, що вимоги позивача про стягнення процентів за кредитом, нарахованих в явно не пропорційному великому розмірі, можуть бути задоволенні лише частково на суму 1 837,50 грн, тобто за 30 календарних днів максимального строку користування наданим траншем у відповідності до пункту 1.6 договору позики.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути заборгованість не більше як у розмірі тіла позики - 3 500,00 грн та за необхідності визначити розмір процентів не більше як у справедливому розмірі, а саме не перевищувати суму 1 837,50 грн, а розмір витрат на правничу допомогу позивача визначити як такий, що має відповідати реальній складності справи й витраченим зусиллям позивача, тобто у розмірі не більше 2 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр» просить залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом погоджений сторонами договору позики, підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2020 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № , шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно заявки-анкети № від 27 лютого 2020 року в рамках договору позики № від 22 лютого 2020 року, підписаного позичальником електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором 5І7І4n, ТОВ «Інфінанс» перерахувало відповідачці на рахунок банківської картки, реквізити якої якої були зазначені ОСОБА_1 в цій заявці, грошові кошти у розмірі 3 500,00 грн, що підтверджується квитанцією № 49672830 від 27 лютого 2020 року.

14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого позикодавець відступив на користь ТОВ «Вердикт Капітал»права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором № від 22 лютого 2020 року, який був укладений з ОСОБА_1 .

У подальшому, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до відповідачки за вказаним договором позики ТОВ «Коллект Центр» на підставі договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року.

Відповідачка не сплачувала своєчасно грошові кошти для погашення суми позики та відсотків за користування коштами в порядку і на умовах зазначених в договорі позики № від 22 лютого 2020 року, тобто порушила свої зобов`язання і має прострочену заборгованість, загальний розмір якої станом на 08 квітня 2024 року становить 67 750,13 грн і складається із: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 64 250,13 грн - заборгованість за відсотками.

Проте позивач, аргументуючи принципом розумності, співмірності і пропорційності, просив стягнути з відповідачки заборгованість у загальному розмірі 42 845,00 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 39 345,00 грн - заборгованість за відсотками.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір позики розрізняє строк користування кредитом (траншем), який становить 30 днів, та строк дії договору - 36 місяців (3 роки), а кредитодацець мав право стягувати з позичальника відсотки за кожен день користування кредитом у розмірі 1,75 % в межах дії договору.

Доводи представника відповідачки про те, що відсотки за вищезазначеним договором позики повинні бути нараховані лише в межах 30 днів, судом не прийняті до уваги як такі, що є лише його довільним тлумачення умов договору № від 22 лютого 2020 року щодо строку нарахування відсотків.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачці нараховано заборгованість за відсотками станом на 08 квітня 2024 року у розмірі 64 250,13 грн, однак при зверненні до суду позивач, врахувавши принципи розумності, співмірності і пропорційності, просив стягнути з відповідачки відсотки у розмірі 39 345,00 грн. Вказані обставини підтверджують правомірність нарахування відсотків, так як вони нараховані саме в межах строку дії договору позики, а саме 36 місяців.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2020 року позичальником була оформлена заявка-анкета на отримання кредиту в рамках договору позики щодо отримання траншу кредиту у розмірі 3 500,00 грн строком на 30 днів, яка підписана електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою смс-повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

27 лютого 2020 року кредитодавцем надіслана пропозиція надання кредитного траншу відповідно до заявки-анкети № від 27 лютого 2020 року у рамках договору позики (оферта) на наступних умовах:

розмір кредиту (траншу) - 3,500,00 грн;

строк користування кредитом (траншем) - 30 днів;

строк дії договору позики - 3 (три) роки;

відсоткова ставка - 1,75 % за 1 (один) день користування кредитом;

річна відсоткова ставка - 638,75%;

загальна вартість кредиту - 1 838,00 грн;

реальна річна процентна ставка за кредитом (траншем) - 638,75 %.

27 лютого 2020 року позичальником підписаний акцепт оферти на отримання чергового траншу кредиту відповідно до заявки-анкети позичальника № від 27 лютого 2020 року в рамках договору позики на запропонованих умовах. Акцепт був підписаний позичальником електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою смс-повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Отже, відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки.

Підписанням договору позики відповідачка також підтвердила, що вона повністю ознайомилась з усіма його умовами, в тому числі з Правилами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує факт отримання 27 лютого 2020 рокувід ТОВ «Інфінанс» фінансового кредиту (траншу) за договором позики № від 22 лютого 2020 року у розмірі 3 500,00 грн на свою платіжну картку № НОМЕР_1 , проте не погоджується із нарахованими ТОВ «Коллект Центр» процентами за користування кредитними коштами (траншем) в межах дії строку вказаного договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).

За змістом положень статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За змістом статі 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання щодо повернення кредиту, нарахування і сплати процентів за користування кредитом насамперед визначаються умовами кредитного договору.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Як вбачається з матеріалів справи, у заявці-анкеті № від 27 лютого 2020 року у рамках договору позики (оферти) зазначено основні умови кредитування, а саме: розмір кредиту (траншу) - 3 500,00 грн; строк користування кредитом (траншем) - 30 днів; строк дії договору позики - 3 (три) роки; відсоткова ставка 1,75 % за 1 (один) день користування кредитом.

За умовами пункту 1.2 договору позики № від 22 лютого 2020 року кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору із остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору: додатку № 1 та додатку № 2 до договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

Позичальник має право здійснити дострокове погашення кредиту (траншу) за договором і сплатити проценти за фактичний строк користування кредитом (траншем).

Відповідно до пункту 1.7 договору протягом 36 календарних місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користуватися діючим лімітом кредиту, які позичальник зобов`язаний повернути товариству в рамках надання кредиту на умовах договору та Правил.

Згідно із пунктом 1.9 договору дія цього договору вважається продовженою на наступні 36 календарних місяців, якщо до закінчення строку дії договору жодна із сторін письмово не повідомила іншу сторону про його припинення у зв`язку з закінченням строку дії договору. Дія цього договору може бути достроково припинена за ініціативою будь-якої із сторін шляхом письмового повідомлення іншої сторони та при умові відсутності зобов`язань між сторонами.

Відповідно до пункту 1.11 договору позики за продовження/зміну строку дії користування поточним кредитом (траншем), позичальником сплачуються нараховані відсотки (у разі наявності, штрафні санкції на вимогу товариства) за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту.

Пунктом 7.4 договору позики визначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що уклав цей договір на сприятливих для себе умовах, у тому числі з отриманням повної інформації від товариства, достатньої та необхідної для прийняття рішення позичальником щодо укладення цього договору, що відповідає його внутрішній волі.

Враховуючи, що укладений між сторонами договір розрізняє строк користування поточним кредитом (траншем), який становить 30 днів та строк дії договору - 36 місяці (3 роки), кредитодацець має право на стягнення з позичальника відсотків за кожен день користування кредитом у розмірі 1,75 % в межах дії договору № із 27 лютого 2020 року (дата отримання коштів) по 10 січня 2023 року (дата, станом на яку позивачем розраховано заборгованість).

Згідно з розрахунком позивача заборгованість відповідачки за відсотками на дату відступлення права вимоги 10 січня 2023 року становить 64 250,13 грн (3 500,00 грн *1 049 днів *1,75 %).

Розрахунок заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, відповідачкою суду не наданий.

Звертаючись до суду з позовом, позивач самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та, посилаючись на принцип розумності, співмірності та пропорційності, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Вердикт Капітал» (10 січня 2023 року) у розмірі 39 345,00 грн.

З огляду на зазначені вище умови договору, відсутність доказів на підтвердження їх оспорювання відповідачкою та доказів на спростування утворених сум заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Коллект Центр», що давало достатні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики № від 22 лютого 2020 року у розмірі 42 845,00 грн, з яких: 3 500,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 39 345,00 грн - заборгованість за відсотками.

Посилання апеляційної скарги на те, що право ТОВ «Коллект Центр» нараховувати проценти за користування кредитними коштами припинилося зі спливом строку користування саме траншем, а не протягом визначеного договором строку кредитування, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони зводяться до вибіркового тлумачення відповідачкою умов договору, укладеного між сторонами, якими встановлено розмір і порядок одержання кредитодавцем процентів за весь періоду кредитування в межах строку дії договору у вигляді відновлювальної кредитної лінії.

За правилом статті 204 ЦК України існує презумпція правомірності наведеного правочину, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).

Разом з тим, відповідачка не надала суду доказів, які б свідчили про недійсність (нікчемність) вищезазначених умов кредитного договору, відповідно в суду першої інстанції не було підстав не брати їх до уваги при вирішенні спору в частині стягнення процентів та здійснювати довільне тлумачення умов договору, зокрема, в частині стягнення плати за користування кредитними коштами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору позики, згідно яких позичальника було повідомлено, зокрема, що у разі надання останній кредитного траншу за договором відновлювальної кредитної лінії вона буде зобов`язана сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування яких визначено як в самому правочині, так і в акцепті оферти на отримання чергового траншу кредиту відповідно до заявки-анкети позичальника, з якими ОСОБА_1 ознайомилася та без будь-яких заперечень підписала в електронному вигляді.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що розмір її заборгованості перед ТОВ «Коллект Центр» має бути не більше 3 500,00 грн по тілу кредиту та не більше 1 837,50 грнпо відсоткам за користування кредитом ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні ОСОБА_1 умов укладеного договору позики та вимог чинного законодавства, тому відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди відповідачки з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.

Порушень норм матеріального або процесуального права, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідачки.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2024 рокуу даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат відповідачки у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній