Справа № 636/4602/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 серпня 2025 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Лушпай В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) про стягнення суми боргу за договором позики, визнання недійсним договору купівлі продажу, визнання недійсним договору про встановлення довірчої власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та за зустрічним позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ) про визнання договору купівлі продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,-
25.12.2020 року до Чугуївського районного суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в розмірі 560000 грн. за договором позики від 25.04.2020 року та 560000 грн. штрафу за невиконання умов договору позики.
Ухвалою судді Чугуївського районного суду Харківської області від 29.12.2020 року відкрито загальне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Згідно ухвали Чугуївського районного суду Харківської області від 29.12.2020 року від 29.12.2020 року накладено арешт на квартиру АДРЕСА_5 .
Ухвалою Чугуївського районного суду Харківської області від 06.01.2021 року виправлено описки в ухвалі суді від 29.12.2020 року в частині номера справи.
08.02.2021 року до Чугуївського районного суду Харківської області подана уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, визнання недійсним договору купівлі продажу, визнання недійсним договору про встановлення довірчої власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Також, вказував, що дізнавшись про те, що судом накладено арешт на майно відповідача в порядку забезпечення його позову на квартиру АДРЕСА_5 , відповідач з метою уникнення відповідальності за договором позики уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 29.12.2020 року в той же день, коли було накладено арешт, однак продовжував проживати в цій квартирі, не розрахувався з позивачем за позику, що свідчить про удаваність цієї угоди та відсутність фактичних намірів на настання правових наслідків укладання договору купівлі-продажу.
Крім того, як стало йому випадково відомо 18.01.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про встановлення довірчої власності на цю ж квартиру і за п.1.2. договору ОСОБА_3 передала спірну квартиру у власність ОСОБА_4 . Позивач вважає, що цей договір також направлений на ухилення відповідача ОСОБА_5 від виконання своїх боргових зобов*язань. Просить суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму заборгованості за договором позики від 25.04.2020 року в розмірі 1120000 грн., визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладений 29.12.2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , реєстр. 3709.; визнати недійсним договір про встановлення довірчої власності на квартиру АДРЕСА_5 , укладений 18.01.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , реєстр.19.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56202335 від 18.01.2021 року та поновити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_5 .
Згідно ухвали Чугуївського районного суду Харківської області від 08.02.2021 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, визнання недійсним договору купівлі продажу, визнання недійсним договору про встановлення довірчої власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень направлена до Київського районного суду м. Харкова для розгляду за підсудністю.
Згідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 25.03.2021 року прийнято до провадження дану цивільну справу, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.06.2021 року прийнято уточнену позову заяву ОСОБА_1 та продовжено строк підготовчого судового засідання.
22.04.2021 року до суду подано зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу від 29.12.2020 року, договору про встановлення довірчої власності від 18.01.2021 року недійсними, скасування записів про державну реєстрацію та витребування у власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_5 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 вказує, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_5 , і в серпні 2020 року в одній із кімнат на прохання знайомої поселився квартирант ОСОБА_6 і який дізнавшись про те, що він винен гроші ОСОБА_1 почав його лякати, що він залишиться без квартири, пообіцяв йому, що влаштує так, щоб він не втратив квартиру, а взамін не буде сплачувати кошти за оренду житла. ОСОБА_6 запропонував йому переоформити квартиру на нього, а потім коли суд про стягнення боргу залишиться, він поверне йому квартиру. Він не обізнаний у юридичних питаннях і довірився Хом*як. 22.12.2020 року вони разом з ОСОБА_6 пішли до нотаріуса, де йому дали розписати в яких-то документах, які не дали прочитати, а 30.12.2020 року він не зміг потрапити до своєї квартири, оскільки були замінені замки, а Хом*як зник і на телефон не відповідав. Від сусідів він дізнався, що в його квартиру заїхали якісь люди, які назвались новими власниками. Коли він звернувся до нотаріуса з вимогою повідомити що він підписав і нотаріус йому сказав, що 22.12.2020 року він підписав довіреність на ОСОБА_6 з правом продажу квартири, а 29.12.2020 року Хом*як М.І. по довіреності продав його квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_3 , не повідомивши його про це, гроші від продажу квартири йому не віддавав, на зв*язок не виходить. З того часу він не може жити в своїй квартирі і живе у знайомих, 26.02.2021 року із заявою про злочин звернувся до поліції, і 17.03.2021 року дані відомості внесені до ЄРДР. Укладення договору купівлі-продажу вчинене з метою ухилення від виконання боргових зоюбов*язань, а в подальшому укладення договору довірчої власності також було вчинено з метою позбавити його майна, оскільки ці люди шахраї. Довіреність була видана для вчинення фіктивного правочину. Просить визнати недійсними договір купівлі- продажу та договір довірчої власності, скасувати записи про державну реєстрацію, витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 16.11.2021 року прийнято до розгляду уточнену заяву ОСОБА_1 та зустрічну заяву ОСОБА_5
12.01.2022 року до суду надано відзив представника ОСОБА_4 , в якому вона заперечує проти позовних вимог та зазначає, що вона є добросовісним набувачем.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.11.2022 року закрито підготовче судове засідання по даній справі, призначено судовий розгляд.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02.02.2023 року у зв*язку зі смертю ОСОБА_5 залучено його правонаступника ОСОБА_2 .
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 21.02.2024 року задоволено клопотання та витребувано спадкову справу після смерті ОСОБА_5 та довіреність на ОСОБА_7 .
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.11.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_4 у призначенні почеркознавчої експертизи.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.01.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 у призначенні почеркознавчої експертизи.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20.05.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання та призначення почеркознавчої експертизи та витребування документів.
В судове засідання учасники судового розгляду в черговий раз в судове засідання не прибули, повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду, у зв*язку з розумністю розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі доказів, наданих сторонами та висловленої позиції письмово.
Також, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, представник ОСОБА_4 також подав заяву у їх відсутність розгляду справи.
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Позивачем для залучення до матеріалів справи наданий оригінал розписки від 25.04.2020 року, який оглянутий судом та залучений до матеріалів справи.
Відповідно до умов договору (а.с. 88-89 т.1) ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 560000 грн. та зобов`язався повернути в повному обсязі до 25.08.2020 року.
Судом встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики від 25.04.2020 року відповідач ОСОБА_5 не виконав, ці вимоги ОСОБА_5 за життя визнавав, про що особисто ним були подані заяви до суду про визнання позовних вимог в цій частині.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).
На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем наданий оригінал договору та розписки від 25.04.2020 року, дані вимоги визнані відповідачем ОСОБА_5 , а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Також, суд зазначає, що згідно п. 9.3. договору позики передбачено сплату штрафу в розмірі позики у разі невиконання договірних відносин. Враховуючи встановлення судом невиконання умов договору та неповернення позики, визнання вимог ОСОБА_8 відповідачем в повному обсязі суд вважає, що дані вимоги також підлягають задоволенню, як доведені та обґрунтовані.
Факт знаходження оригіналу розписки про отримання коштів у позивача підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, належних та допустимих доказів на спростування даної позиції надано не було.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Згідно зі статтею 610, 612 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми боргу та штрафу є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
При відкритті спадщини спадкоємці, якщо їм було відомо про борги спадкодавця, зобов`язані повідомити кредитора про смерть боржника.
Кредитор спадкодавця має право звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини в 6-місячний строк з дня, коли йому стало відомо або могло стати відомим про відкриття спадщини, з вимогами до спадкоємців, що прийняли спадщину, повернути йому борг, що залишився за спадкодавцем.
Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами-кредиторами, але не виконав тому, що смерть позбавила його можливості виконати це зобов`язання. Обов`язок доводити борги померлого покладається на кредитора, що звернувся до спадкоємців з відповідними претензіями. Він зобов`язаний представити документи, що підтверджують його вимоги.
Кредитор вправі протягом 6 місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, звернутися зі своїми вимогами щодо боргів спадкодавця до його спадкоємців незалежно від настання строків вимоги. Якщо строк виконання зобов`язань ще не настав, це не впливає на можливість подання вимог про повернення боргу, оскільки кредитор ризикує тим, що його право на повернення боргу може бути не задоволено після прийняття спадщини.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його правонаступником є ОСОБА_2 , яка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про виконання боргових зобов*язань за договором позики і дана заява прийнята нотаріусом.
Спадкодавці, що прийняли спадщину при зверненні до них кредитора спадкоємця зобов`язані задовольнити його вимоги, якщо вони обгрунтовані та доведені. Доказом вимог кредитора можуть бути : розписка спадкодавця, договір позики, кредитний договір тощо. Вказані вимоги задовольняються спадкоємцями повністю, але тільки в розмірі вартості майна, одержаного в спадщину.
Вимоги кредитора мають перевагу перед іншими вимогами (наприклад, перед заповідальним відказом, який надається відказоодержувачу лише після сплати спадкоємцями боргів спадкодавця).
Враховуючі вищезазначене, керуючись ст. 1218 ЦК України, суд вважає, що спадкоємець ОСОБА_2 відповідає за боргами ОСОБА_5 , однак не більш ніж на суму в межах спадкового маси після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і тому в цій частині суд задовольняє позовні вимоги.
Також, згідно матеріалів справи встановлено, що в період розгляду даної справи в Чугуївському районному суді Харківської області та забезпечення позовних вимог 29.12.2020 року шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_5 квартиру квартири АДРЕСА_5 , 29.12.2020 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , який було укладено 29.12.2020 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяв Хом*як М.І. за довіреністю та ОСОБА_3 , реєстр. 3709.
Звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_5 вказував, що наміру на укладення договору купівлі-продажу його квартири в нього не було, гроші він не отримував за продаж квартири, Хом*як М.І. ввів його в оману щодо природи договору та довіреності, укладення договору та довіреності було направлено на уникнення відповідальності за боргові зобов*язання перед ОСОБА_1 , продавати свою квартиру реально він не хотів, свій підпис на довіреності не оспорював, хотів тільки уникнути продаж за борги квартири, оскільки розглядався спір в суді і накладено арешт, і він не мав намірів на фактичні умови укладення договору купівлі-продажу або інші договори, а Хом*як ввів його в оману, і йому не дали прочитати що він підписував у нотаріуса, а лише потім дізнався.
Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто, будь-який правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. За таких обставин дії особи не можуть об`єктивно відображати внутрішню волю суб`єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Тому в ч. 3 ст. 203 ЦК законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до правил статтей 526,530,525 ЦК України: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настання інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до правил статті 626,627,628,629 ЦК України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості: зміст договору становлять умови (пункт), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.…Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин визнається судом недійсним. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладення його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України; зокрема, відповідно до її частини п`ятої правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Як зазначає Велика Палата Верховного Суду позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст. 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Державній реєстрації прав підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, заборона відчуження та/або користування; арешт (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону).
Той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо (постанова Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі № 6-605цс16).
Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 17.03.2013 року (справі №6-21 250св13) сформував дві правові позиції.
По-перше, продаж майна, обіг якого був обмежений у зв`язку з накладенням арешту (про що продавцю було відомо), порушує публічний порядок. По-друге, якщо доведено наявність заборони на відчуження та обізнаність продавця про її існування, той факт, що ця заборона не була зареєстрована у відповідному реєстрі, не має правового значення, тобто не може бути перешкодою для визнання правочину недійсним.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 року (справа №6-605цс16).
Отже, якщо відчужується майно, на яке було накладено арешт, у відповідності до ст. 228 ЦК України порушується публічний порядок, навіть при умові, якщо така заборона з тих чи інших причин не була зареєстрована у відповідному реєстрі.
Верховний Суд притримується вказаної позиції, звертаючи увагу на наявність вини при кваліфікації такого правочину.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Враховуючи викладене, дослідивши надані та досліджені докази, суд прийшов до висновку про те, що вимоги і ОСОБА_1 і ОСОБА_5 за життя, і ОСОБА_2 про визнання недійсними укладених договорів купівлі-продажу та довірчої власності щодо квартири ОСОБА_5 є обґрунтованими, та суд зазначає, що знайшли своє підтвердження доводи про те, що дані договори були укладені з порушенням чинного законодавства, задля уникнення відповідальності боржника, фіктивно, без наявних намірів для укладання даних договорів, і шляхом введеня в оману власника щодо природи договору.
Дані обставини підтверджуються і заявами ОСОБА_5 до суду щодо обставин укладення даних договорів, визнання позовних вимог ОСОБА_1 відповідачем в цій частині, і зверненням ОСОБА_5 до поліції щодо шахрайських дій з боку особи, на яку було видано довіреність, та ті обставинами, що ці договору були укладені в день постановлення судом забезпечення позову, і сторони і всі зацікавлені особи були обізнані про наявність спору в суді, боргові зобов*язання ОСОБА_9 та арешт його майна, і діяли очевидно недобросовісно та зловживаючи правами, оскільки вчинили оспорювані договори, які порушили майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Також, договір про встановлення довірчої власності є таким, що укладений з цією ж метою, що і договір купівлі-продажу, вчинений протягом невеликого часу, за обізнаності всіх учасників щодо спору в суді та заборон на відчуження спірного майна.
Посилання ОСОБА_4 на законність реєстрації її права власності на відповідну квартиру є безпідставним, і таким, що не спростовує висновків суду, оскільки суд приходить до висновку про недійсність первинних договорів, які були вчинені з порушенням чинного законодавства та які не породжують правових наслідків.
Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства, суд задовольняє вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнає недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладений 29.12.2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , реєстр. 3709. та договір про встановлення довірчої власності на квартиру АДРЕСА_5 , укладений 18.01.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , реєстр.19, з одночасним скасуванням записів про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 , індексний номер 39989474 від 29.12.2020 року та індексний номер 40165085 від 18.01.2021 року, індексний номер 56202335 від 18.01.2021 року та поновленням реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_5 , в порядку ст. 216 ЦК України, задля відновлення його права власності на дану квартиру.
Щодо заявлених вимог про витребування майна ( спірної квартири АДРЕСА_5 ) з чужого та незаконного володіння ОСОБА_4 у власність ОСОБА_5 , суд зазначає, що дані вимоги є зайвими та передчасними, враховуючи задоволення вимог про поновлення реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вирішення вимог про стягнення боргу за договором позики в межах спадкової маси.
На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 4, 11, 76-78, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 25.04.2020 року в розмірі 1120000 грн., однак не більш ніж на суму в межах спадкового маси після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладений 29.12.2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , реєстр. 3709.
Визнати недійсним договір про встановлення довірчої власності на квартиру АДРЕСА_5 , укладений 18.01.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , реєстр.19.
Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 , індексний номер 39989474 від 29.12.2020 року та індексний номер 40165085 від 18.01.2021 року.
Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56202335 від 18.01.2021 року та поновити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 за ОСОБА_5 .
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: