П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року місто Київ

справа № 363/77/21

провадження № 22-ц/824/344/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О. І., суддів - Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М. за участю секретаря судового засідання - Височанської Н. В.,

сторони:

позивач - прокурор в інтересах держави в особі територіальної громади с.Глібівка Вишгородського району Київської області

відповідач - Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області відповідач відповідач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 5 жовтня 2023 року,ухвалене у складі судді Чіркова Г.Є.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року прокурор в інтересах держави в особі територіальної громади с.Глібівка Вишгородського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повернення земельних ділянок та скасування державної реєстрації.

Свої вимоги мотивував тим, що оспорюваним рішенням Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року всупереч вимогам земельного і водного законодавства України, відповідачці ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0.2500 га з кадастровим номером :21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області, за рахунок земель водного фонду, які знаходяться в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро та не можуть перебувати у приватній власності в силу приписів ст. ст. 58, 59, 60, 61, 84 Земельного кодексу України та ст. ст. 4, 6, 80, 85, 88, 89 Водного кодексу України.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 5 жовтня 2023 року в задоволенні позовних відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, заступник керівника Київської обласної прокуратури - Грабець І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказав, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема зазначає, що обгрутновуючи обраний спосіб захисту порушених прав держави (усунення першкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом їх повернення), прокурор виходив з положень ч. 1 с. 15, стст. 16, 328, 330, 373, 387, 391, 658 УК України та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України. Така позиція узгоджується з положеннями ст.ст. 330, 658 ЦПК України, згідно якої, право власності дійсного власника презумується і не припиняється із втратою майна, а тому за відсутності правової підстави на виникнення в іншої особи права титульного володіння на земельну ділянку, належним способом захисту є усунення першкод у її користуванні законним володільцем, а не про витребування такої ділянки від фактичного володільця.

Посилається на положення Водного та Земельного кодексу України, в яких зазначено, що у приватну власність громадянам можуть передаватися тільки замкнені водойми (до 3 га).

Звертає увагу, що судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, що оскільки спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, такі не можуть перебувати у приватній власності фізичних осіб. Вважає висновок суду першої інстанції щодо віндикаційного позову, як належного способу захисту порушених інтересів територіальної громади помилковим.

Вважає, що звертаючись з цим позовом, баланс державних і приватних інтересів не порушується, факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини відсутній.

Не погоджується з висновками суду першої інстанції про застосування позовної давності, оскільки Законом України «Про прокуратуру» у прокурора відсутній обовя'зок перевірки законності винесених органом місцевого самоврядування рішень, а така перевірка відбуваєтьмя за наявності на те підстав.

Всупереч вказаним правовим висновкам, судом першої інстанції не враховано, що територіальна громада с. Глібівка, в силу вимог ст. ст. 14, 19 Конституції України мала законне очікування того, що Глібівська сільська рада під час прийняття оскаржуваного рішення про відведення у приватну власність спірної земельної ділянки діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як наслідок, строк позовної давності у спірних правовідносинах має відліковуватись не з моменту прийняття оскаржуваного рішення Глібівської сільської ради, а з моменту коли дані про порушення були виявлені.

Також посилається на висновки Верховного Суду, рішення ЄСПЛ та інше національне та міжевпрджне законодавство.

Правом на подання відзиву відповідачі не скористались.

У судовому засіданні прокурор Холоденко А. С. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ковальчук Д.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду як законне і обгрунтоване залишити без змін.

Представник Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, яка була повідомлена шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, ОСОБА_1 в судові засідання не з`явилися, про місце, день і час засідання суду були повідомлені, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О. І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що рішенням Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.2500 га з кадастровим номером :21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області.

На підставі вказаного рішення Глібівської сільської ради ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності серії ЯД № 904654 від 16 січня 2009 року на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області.

В подальшому, рішенням Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року «Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки з кадастровим номером :21:010:0167. Вказаним рішенням державний акт серії ЯД № 904654, виданий 16 січня 2008 року і зареєстрований за № 05 ОСОБА_1 , погашено.

На підставі рішення Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року, яким затверджено проект землеустрою, щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЯИ № 499813 від 22 лютого 2010 року на земельну ділянку площею 0,0652 га з кадастровим номером :21:010:0140 для ведення особистого селянського господарства в с. Глібівка урочище «Могилянське» та державний акт серії ЯИ № 499812 від 22 лютого 2010 року на земельну ділянку площею 0,1375 га з кадастровим номером :21:010:0139 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Глібівка урочище «Могилянське».

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 січня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 31 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіною А.М., продала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером :21:010:0139 ОСОБА_3 .

Того ж дня, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 січня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 32 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Загвоздіною А.М., продала належну їй земельну ділянку з кадастровим номером :21:010:0140 ОСОБА_3 .

В подальшому ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 березня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 252 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Бандурою С.О., подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :21:010:0139 ОСОБА_4 .

Того ж дня, ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 березня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 254 та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Бандурою С.О., подарував належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :21:010:0140 ОСОБА_4 ..

В подальшому ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 4 лютого 2021 року зареєстрованого в реєстрі за № 136 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :21:010:0140 на користь ОСОБА_2 .

Того ж дня, ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 4 лютого 2021 року зареєстрованого в реєстрі за № 132 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :21:010:0139 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №299994219 від 17 лютого 2022 року та №299993925 від 17 лютого 2022 року, ОСОБА_2 є власником зазначених вище земельних ділянок з кадастровими номерами :21:010:0140 та :21:010:0139.

Відповідно до листа Державної служби України з надзвичайних ситуацій Централізованої геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського №02-08/1870 від 7 вересня 2020 року, земельні ділянки з кадастровими номерами :21:010:0139, :21:010:0140 розташовані біля Київського водосховища р. Дніпро, - відноситься до категорії великих річок та належить до водних об`єктів загальнодержавного значення.

Згідно листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/894 від04 вересня 2020 року, земельні ділянки з кадастровими номерами :21:010:0139, :21:010:0140 знаходяться в межах 100 метрової нормативної прибережної захисної смути Київського водосховища (р. Дніпро), площа якого становить 922 км, яка за своїми гідрологічними характеристиками належить до категорії великих річок (ст.79 Водний кодекс України).

Зазначене також підтверджується відомостями кадастрових планів та ортофотопланів земельних ділянок з кадастровими номерами :21:010:0167, :21:010:0139, :21:010:0140.

Суд першої інстанції погодився з доводами прокурора в тому, що рішення Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог закону є слушними, оскільки земельні ділянки з кадастровим номером :21:010:0140 та :21:010:0139 передані у приватну власність за рахунок земель водного фонду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що представником позивача не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів порушень вчинених відповідачами - фізичними особами, та всіма попередніми власниками спірних земельних ділянок в процесі отримання у власність вказаної земельної ділянки, в той час, позов обґрунтовано виключно порушенням з боку органів місцевого самоврядування та їхніх посадових осіб, які і повинні згідно законодавства нести відповідальність у разі заподіяння державі майнової шкоди.

При цьому, протягом тривалого часу держава визнає і визнавала, зареєстроване в установленому законом порядку титульне право власності всіх власників спірних земельних ділянок.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та попередні власники, як добросовісні набувачі, набували право власності на спірну земельну ділянку за оплатними договорами купівлі-продажу, і такі дії вчинені в порядку і з дотриманням вимог чинного законодавства України, а також здійснено відповідну державну реєстрацію.

За таких умов, суд першої інстанції дійшов висновку, що запропоноване в позові втручання в права власників, добросовісних набувачів майна, є непропорційним, та призведе до істотного дисбалансу прав та інтересів добросовісних набувачів і порушення їхніх прав в розумінні вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та невиправданого втручання в право мирно володіти своїм майном, коли умови будь-якої компенсації відповідачам на дотримання принципу пропорційності та балансу інтересів позивачами не розроблялись і на розгляд суду не висунуті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Частиною 3 статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Так, статтею 59 Земельного кодексу України передбачено, що в приватну власність громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів), а також на умовах оренди можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Аналогічну норму містить і Водний кодекс України (стаття 85), якою встановлено порядок передачі земель водного фонду у тимчасове та постійне користування.

Встановлено, що згідно листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/894 від 4 вересня 2020 року, земельні ділянки з кадастровими номерами :21:010:0139, :21:010:0140 знаходяться в межах 100 метрової нормативної прибережної захисної смути Київського водосховища (р. Дніпро), площа якого становить 922 км, яка за своїми гідрологічними характеристиками належить до категорії великих річок (ст.79 Водний кодекс України).

Зазначене також підтверджується відомостями кадастрових планів та ортофотопланів земельних ділянок з кадастровими номерами :21:010:0167, :21:010:0139, :21:010:0140.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17.

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Оскільки земельні ділянки з кадастровими номерами :21:010:0139, :21:010:0140, які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності та знаходяться в межах 100 метрової нормативної прибережної захисної смути Київського водосховища (р. Дніпро), прокурор в інтересах держави в особі територіальної громади с.Глібівка Вишгородського району Київської області серед іншого просив усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Глібівка права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, які розташовані в межах с. Глібівка Вишгородського району Київської області, шляхом визнання незаконними та скасування рішення Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року в частині щодо передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, визнання незаконними та скасування рішення Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року в частині щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1 .

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2022 року в справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 5 липня 2023 року в справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12. Вересня 2023 року в справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18, пункт 143).

Оскаржувані рішення Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року в частині щодо передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки та рішення Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року в частині щодо зміни цільового призначення земельної ділянки вичерпалисвою дію виконанням. Визнання цих рішень недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону, не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2019 року в справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року в справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року в справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 8 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункт 53).

Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21 (пункт 181).

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на землі водного фонду. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

З аналізу змісту рішення суду першої інстації вбачається, що такі обставини судом встановлені та оцінка рішенням органу місцевого самоврядування надана, а саме встановлено, що рішення Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 щодо передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог закону, оскільки земельні ділянки з кадастровим номером :21:010:0140 та :21:010:0139 передані у приватну власність за рахунок земель водного фонду.

За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року в справі № 910/2592/19).

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як слідує з аналізу частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності. Оскільки право постійного користування земельною ділянкою приватної власності законом не передбачено, то наявність у відповідача права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для здійсненні територіальною громадою с. Глібівка права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, які розташовані в межах с. Глібівка Вишгородського району Київської області.

Отже, територіальній громаді належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.

Позивач просив усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою с. Глібівка права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, які розташовані в межах с. Глібівка Вишгородського району Київської області, шляхом визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, яким передано ОСОБА_1 земельну ділянку земельну ділянку площею 0.2500 га з кадастровим номером :21:010:0167, та рішення щодо зміни її цільового призначення.

Рішенням Глібівської сільської ради № 206 від 30 вересня 2008 року передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.2500 га з кадастровим номером :21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області, на підставі якого видано державний акт на право власності серії ЯД № 904654 від 16 січня 2009 року на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :21:010:0167 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Могилянське», с. Глібівка, Вишгородського району Київської області.

В подальшому, рішенням Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року «Про затвердження проектів із землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельних ділянок з ведення особистого селянського господарства на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення частини земельної ділянки з кадастровим номером :21:010:0167. Вказаним рішенням державний акт серії ЯД № 904654, виданий 16 січня 2008 року і зареєстрований за № 05 ОСОБА_1 погашено.

На підставі рішення Глібівської сільської ради № 281 від 30 грудня 2009 року, яким затверджено проект землеустрою, щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_1 отримала державний акт серії ЯИ № 499813 від 22 лютого 2010 року на земельну ділянку площею 0,0652 га з кадастровим номером :21:010:0140 для ведення особистого селянського господарства в с. Глібівка урочище «Могилянське» та державний акт серії ЯИ № 499812 від 22 лютого 2010 року на земельну ділянку площею 0,1375 га з кадастровим номером :21:010:0139 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Глібівка урочище «Могилянське».

У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку кадастровий номер :21:010:0139 та :21:010:0140, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, є такою, що належить до земель водного фонду, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Відповідачка ОСОБА_1 отримала спірну земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а саме Глібівської сільської ради у 2008 році та акту про право власності на землю. В подальшому, рішенням цієї ж ради затверджено проект землеустрою, щодо зміни цільового призначення спірної земельної та здійснено її поділ на дві ділянки з різними кадастровими номерами та цільовим призначенням. Тобтот процес набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку здійснювався за рішенням уповноваженим на те органом місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За змістом ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статтей 26, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частинами 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пунктами «а», «б» частини 1 статті 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Таким чином Глібівська сільська рада повинна була неухильно виконувати положення Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та чинне законодавство з метою своєчасного виявлення порушень та негайного реагування на їх усунення.

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3).

Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).

Також згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Споживач послуг органів місцевого самоврядування законно презюмує, що його рішення є законними та такими, що прийняті в межах компетенції.

У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Крім того, варто зазначити, що захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. Однією з підстав для припинення права власності та права користування земельною ділянкою є вилучення (викуп) земельної ділянки для суспільних потреб. При цьому ЗК України встановлює гарантії дотримання прав власників землі та землекористувачів у зв`язку з таким вилученням (викупом). Зокрема, статтею 156 цього Кодексу передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов`язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом. З огляду на це відсутність можливості реалізації власниками землі та землекористувачами права на отримання такого відшкодування є порушенням не лише зазначених норм ЗК України, а й статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо захисту права власності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що стороною позивача недоведено тих обставин, які б свідчили про недобросовісність набування права приватної власномті на спірну земельну ділянку всім попередніми власниками, а обгрутнування позову фактично зводиться до порушень з боку органів місцевого самоврядування та їхніх посадових осіб, які і повинні згідно законодавства нести відповідальність у разі заподіяння державі майнової шкоди.

При цьому протягом тривалого часу держава визнає і визнавала, зареєстроване в установленому законом порядку титульне право власності всіх власників спірних земельних ділянок.

Підстави вважати, що набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 та попередніми власниками відбулось з боку порушення ними законного порядку у суду відсутні.

Крім того, позивач просить одночасно зі скасуванням рішення органу місцевого самоврядування припинити право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1375 га з кадастровим номером :21:010:0139 та земельну ділянку площею 0,0652 га з кадастровим номером :21:010:0140, тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на землі вофдного фонду) Фактично в цій справі позивачем не надано деталізованої інформації щодо того, яка саме частина спірної земельної ділянки накладається на земельну ділянку, що належить до обєктів водного фонду.

Велика Палата Верховного Суду в своїх висновках наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1375 га та 0,0652 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду.

Позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на н землі водного фонду. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на землі водного фонду та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_2 буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на землі водного фонду, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність набуття у власність ОСОБА_2 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанцій, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені прокурором у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Отже, оскаржуване судове рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, і суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано прокурором до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких прийняв до уваги заперечення відповідачів, відхиливши доводи позивача, та правильно визначив відсутність підстав для задоволення позову.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 5 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус