УХВАЛА

04 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 213/4952/24

провадження № 61-8816ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - адвоката Львова Андрія Леонідовича на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі батька на підприємстві під час виконання трудових обов`язків,та

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві під час виконання трудових обов`язків, 600 000,00 грн без (урахування) утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Вказував, що 17 червня 2001 року на підприємстві відповідача, під час виконання трудових обов`язків, його батько ОСОБА_2 був смертельно травмований, про що було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 27 червня 2001 року № 12.

Нещасний випадок стався, зокрема, внаслідок відсутності схеми стропування вантажу (підкіс підвіски стріли екскаватора), тобто, порушення роботодавцем (його працівниками) статті 7.85 «Правил будови та безпечної експлуатації кранів» та інших нормативно - правових актів з охорони праці.

Обставини нещасного випадку викладені в акті за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 27 червня 2001 року № 12 (зокрема в Додатку № 1): 17 червня 2001 року за нарядом, який був виданий начальником цеху підготовки виробництва ОСОБА_3 , ланка у складі: ланкового вантажників Бенгарда М. О., вантажників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з використанням електромостового крану вантажопідйомністю 50/12,5 тон (реєстраційний № 70092), під управлінням машиніста крану ОСОБА_5 , виконувала вивантаження деталей екскаватору ВЖГ - 81 з двох залізничних піввагонів, які були виставлені на залізничну колію № 2 складу обладнання цеху підготовки виробництва. Відвантаживши перший піввагон, ланка почала виконувати вивантаження другого. Ланковий ОСОБА_6 , ОСОБА_7 опустились у середину піввагону, де виконали стропування одного з підкосів підвіски стріли екскаватора, використавши для цього два двохпетельних стропи вантажопідйомністю 3 тони: № 1711 довжиною 7 метрів і 1706 довжиною 4,6 метрів і два пристрої у вигляді болтів: один довжиною 850 мм і діаметром 45 мм та другий довжиною 450 мм і діаметром 60 мм. Стропування підкосу було виконане таким чином: одні петлі стропів були надіті на гак головного підйому, а інші пропущені через отвори на кінцях підкосу та зафіксовані за допомогою вищеназваних пристроїв. Пеньковий канат (відтяжка), який знаходився на місці виконання робіт, не був закріплений до підкосу. За командою ОСОБА_6 кранівниця ОСОБА_5 виконала натяжку стропів, після чого обидва вантажники залишили піввагон та розташувались на землі біля нього у межах видимості кранівниці. Після чого ОСОБА_6 дав команду підняти підкіс. Оскільки вантаж вийшов з піввагона розвернутим лівим кінцем до колони підкранового шляху, на якій розташований електричний кабель, що живить кран, ланковий дав команду кранівниці на зупинку. Побачивши це, ОСОБА_7 піднявся скобами, розташованими з правого боку кузова піввагона, на верхній край його борту і почав рухатися торцем кузова піввагону на його протилежний бік. Під час розвороту підкосу в бік ОСОБА_7 його вдарило і придавило правим кінцем підкосу до верхнього краю борту, потім скинуло вниз до підніжжя піввагону. За командою ОСОБА_6 вантаж був опущений до піввагону. Членами ланки на місце події була викликана машина швидкої медичної допомоги, фельдшер якої констатував смерть ОСОБА_7 . Розслідуванням було підтверджено, зокрема, що на дільниці хоча і є в достатній кількості парні стропи завдовжки 4,6 м та 7 м, однак, схеми стропування вантажу розроблені лише за виключенням схеми на стропування підкосу підвіски стріли. Пеньковий канат (відтяжка), необхідний для супроводження вантажу при переміщенні, був на місці виконання робіт. За висновком судово-медичної експертизи етиловий алкоголь у крові потерпілого не знайдено.

Смерть батька позивача є незворотною втратою, що спричиняє страждання та хвилювання, не підлягає відновленню та завдає тривалих, глибоких страждань, які він відчув не тільки в момент, коли дізнався про загибель батька, а і відчуває протягом двадцяти трьох років. Позивач втратив найближчу людину, став напівсиротою, смерть батька змінила повністю його життєвий уклад. Позивач втратив батька в 12 років, коли потребував його підтримки, допомоги, виховання, життєвих порад.

Зазначає, що внаслідок смерті батька йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 600 000,00 грн, що, на його думку, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

04 лютого 2025 року рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ІНГЗК») на користь ОСОБА_1 300 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю батька на підприємстві під час виконання трудових обов`язків, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 3 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

11 червня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ПрАТ «ІНГЗК» залишено без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогувід 04 лютого 2025 року залишено без змін.

У липні 2025 року представник ПрАТ «ІНГЗК» - адвокат Львов А. Л. через систему «Електронний суд» подав на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ПрАТ «ІНГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 150 000,00 грн.

Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

справи про розірвання шлюбу;

справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що незалежно від того, чи визнавав справу малозначною суд першої чи апеляційної інстанції, такою її може визнати касаційна інстанція, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється й на стадію касаційного провадження.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

У справі предметом позову є вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі батька на підприємстві під час виконання трудових обов`язків, у розмірі 600 000,00 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).

Заявник в касаційній скарзі вказує, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки стягнута сума відшкодування моральної шкоди є явно завищеною та не відповідає вимогам розумності, справедливості, усталеній судовій практиці національних судів та Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в подібних справах. Аналіз судової практики в даній категорії справ свідчить про те, що вона є неоднозначною та суперечливою, так як різні суди по різному вирішують питання оподаткування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я. Одні суди застосовують податкове законодавство, яке чинне на час виникнення стійкої втрати працездатності, другі - на час набрання законної сили рішенням суду про стягнення моральної шкоді, треті - на час здійснення виплати відшкодування моральної шкоди. Також по різному вирішується питання чи є взагалі цей дохід об`єктом оподаткування. Серед суддів апеляційних судів немає єдиного підходу до вирішення порушеного в касаційній скарзі питання, тому остаточне вирішення спору в даній справі Верховним Судом сприятиме формуванню єдиної правозастосовчої практики судами нижчих інстанцій.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.

Наведені заявником обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки він на обґрунтування своїх доводів не навів переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували б те, що касаційна скарга має бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Посилання в касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і має виняткове значення для відповідача.

Також в касаційній скарзі заявник зазначає, що справа становить для нього виняткове значення, у зв`язку з тим, що її вирішення сприятиме єдиному підходу в питаннях опадкування при виплаті відшкодування моральної шкоди.

Нормами діючого Податкового кодексу України (далі - ПК України) передбачено, що підлягає опадаткуванню дохід у вигляді моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року (підпункт 164.2.14 пункту 164.2 статті ПК України).

Водночас в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 523/14396/19 зазначено, що якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Під час виплати доходу позивачеві заявник опиняється в двозначному становищі, а саме, з одного боку за вказаною нормою закону він повинен утримати податок, а за рішенням суду не зобов`язаний це робити. І для того, щоб уникнути негативних наслідків, заявник повинен здійснити нарахування та виплату та військового збору за власний рахунок, що для отримувача є додатковим благом.

Зазначає, що додаткове навантаження на заявника фактично є формою майнової відповідальності, що суперечить статті 61 Конституції України.

У справі, що має виняткове значення для її учасника, та яка може бути допущена до розгляду Верховним Судом у касаційному порядку з метою перегляду судового рішення, мають бути допущені судом першої інстанції порушення закону, які не були усунені судом апеляційної інстанції, або одночасно допущені судом першої та апеляційної інстанцій порушення закону.

Водночас має відбуватися порушення питань факту і права згідно з чинним законодавством України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, визначення яких вимагає розгляду справи по суті щодо неспроможності держави дотриматися своїх позитивних зобов`язань в частині регулювання певного виду діяльності, яка має шкідливі наслідки для заявника, а також досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїми правами, існувала давно, була добре відома органам влади та має триваючий характер.

Також особа, яка подає касаційну скаргу в малозначній справі, зобов`язана надати докази та навести доводи на обґрунтування наявності обставин, що є підставою для допуску судового рішення в його справі до перегляду Верховним Судом.

З огляду на викладене заявник не обґрунтував необхідність відкриття касаційного провадження на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Отже, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарги касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - адвоката Львова Андрія Леонідовича на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок загибелі батька на підприємстві під час виконання трудових обов`язків.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська