справа № 753/5395/25
провадження № 2/753/6027/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Начичко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення коштів, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2025 року звернувся до суду з позовом до АТКБ «Приватбанк» про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, щорішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2025 року, яке набуло законної сили, по справі № 201/10289/24, за його позовом, третя особа - АТ КБ «ПриватБанк», визнано за ним право власності на грошові кошти на рахунках, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на загальну суму 26 445 грн. 50 коп.

Він звернувся у відділення АТ КБ «Приватбанк» м.Києві по вул. Дж. Маккейна, 36, в для отримання зазначеної спадщини, й після проведення ідентифікації банокм та укладення договору про надання послуг ЕЦП, йому було відмовлено у виплаті зазначених грошових коштів на його рахунок, чи в будь-якому іншому банку, або видачі їх готівкою. Співробітники банку наполягали на відкритті у «Приватбанку» рахунку, що є порушенням його права самостійно обирати фінансову установу. Будь-який документ про відмову у видачі грошових коштів за рішенням суду працівники відділення відмовилися надати.

17.02.2025 року він направив на офіційну електронну пошту відповідача підписану електронним цифровим підписом заяву про перерахування належних йому відповідно до рішення суду грошових коштів на загальну суму 26 445,50 грн. на його рахунок в AT «ГІУМБ», проте відповідач жодним чином не відреагував, тому він 21.02.2025 року направив лист до канцелярії АТ КБ «Приватбанк» з проханням повідомити реєстраційний номер його заяви від 17 лютого 2025 року, проте банк знов не відповів, й на телефонні дзвінки канцелярія не відповідала.

17.02.2025 року у відділеннях банку не приймали його документи, спілкування вели лише з клієнтами банку, тому 11.03.2005 року він вимушено відкрив рахунок у відділенні АТ КБ «Приватбанк», надав оригінал рішення суду для внесення в інформаційну систему банку та повідомив АТ КБ «Приватбанк» про його вимогу перерахувати спадкові гроші на рахунок в іншому банку або видати їх готівкою. Співробітниця банку зазначила, що в «Приват-24» буде відображена інформації про розгляд його заяви/звернення, із якої він встановив, що кошти перераховано на вказані реквізити в сумі «26 364.40» з автоматичним погашенням АТ КБ «Приватбанк» простроченої заборгованості за рахунком НОМЕР_1 , виплата спадщини «+ 26 364.40».

Таким чином АТ КБ «Приватбанк» замість виконання його письмової заяви та рішення суду про перерахування належної йому спадщини в сумі 26 445,50 грн. на його рахунок в АТ «ПУМБ», зробив запис в своїй системі про виплату йому спадщину на рахунок в «ПриватБанк» в меншому розмірі «+26 364.40», замість 26 445,50 грн. та негайно списав всю суму на погашення як заборгованості.

Відповідно банк протиправно списав на свою користь належну йому суму спадщини 26 445,50 грн., позбавивши його права на спадщину.

Водночас, зазначає, що не проводив жодних операцій на рахунках в КБ «ПриватБанк» й заборгованостей у нього перед банком не було, всі кошти, що банком списувалися з його клієнтів, які робили оплату йому, стягнуті судом на його користь, судом закриті всі його поточні рахунки та зобов`язано ПАТ КБ "ПриватБанк" знищити всі його персональні дані.

Вважає, що у відповідності до стаття 1073 ЦК України відповідач має негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну вимогу підтримав та просив її задовольнити, а саме стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь 26 445 грн. 50 коп. - грошових коштів, якими він володіє відповідно до рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2025 року по справі № 201/10289/24, за його позовом, третя особа - АТ КБ «ПриватБанк», яким визнано за ним право власності на грошові кошти на рахунках, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на загальну суму 26 445 грн. 50 коп., посилаючись на положення ст.1073 ЦК України, й право власності на майно.

Відповідач в судове засіданняне з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду).

Відповідачем подано відзив на позов від 09.04.2025 року, у якому просив відмовити позивачу у позові з підстав необгрунтованості та недоведеності вимог. Зокрема, вважаючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, з якого рахунку здійснено перерахування коштів й їх утримання, суми та дати здійснення таких операцій, зарухування, списання.

Позивачем подано відповідь на відзив від 14.04.2025 року, у якому позивач заперечив на доводи відзиву, та на підтвердження одночасного нарахування та списання з його рахунку АТ КБ «ПриватБанк» коштів надав довідку ПАТ КБ "ПриватБанк", відповідно до якої відображено зарахування й одночасне списання з його рахунку коштів 26 364.40 грн., вважаючи такі дії банку протиправними, такими, що порушують його право на спадщину (грошові кошти), невиконання відповідачем рішення суду, яке є обов`яковим для такого виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача згідно поданої ним заяви.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Вислухавши пояснення позивача, вивчивши доводи відзиву на позов, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2025 року по справі № 201/10289/24, за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області, третя особа - АТ КБ «ПриватБанк», про визнання права власності на спадкове майно, визнано за ОСОБА_1 право власності на грошові кошти на рахунках, відкритих в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на загальну суму 26 445 грн. 50 коп., яке набуло законної сили (а.с.11-18).

17.02.2025 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про зарахування відповідно до рішення суду на його рахунок грошових коштів в сумі 26 445 грн. 50 коп. (а.с.13), й із виписки по рахунку позивача, відкритого в АТ КБ «Приватбанк», вбачається, що кошти перераховано на вказані позивачем реквізити в сумі «26 364.40» (нецільові) з автоматичним погашенням АТ КБ «Приватбанк» простроченої заборгованості за рахунком 29**30 26 364.40 (інше), виплата спадщини «+ 26 364.40» (а.с.101, 104).

Відповідно, АТ КБ «Приватбанк» замість виконання перерахування належної позивачу спадщини в сумі 26 445,50 грн. на його рахунок в АТ «ПУМБ», зробив запис в системі про виплату спадщину на рахунок в «ПриватБанк» в меншому розмірі «+ 26 364.40» замість 26 445,50 грн. відповідно до рішення суду та одночасне списання всієї суми на погашення як заборгованості.

Відповідно, банк протиправно списав на свою користь належну позивачу суму спадщини 26 445,50 грн., маючи доступ до рахунку позивача, відкритого у такому банку, позбавивши тим самим позивача права на спадщину, проте право власності є непорушним й ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1066 ЦК У Країни за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Правом власності, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

А відповідно до ч.2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (ст.129-1 КК України).

Полодження стаття 1073 ЦК України визначені правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта . Так, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Так, за відсутності доказів на спростування позовних вимог, встановлену судом обставину зарахування АТ КБ «Приватбанк» відповідно до рішення суду на рахунок позивача грошових коштів в сумі 26 364 грн. 40 коп. (а.с.13) із одночасним списання (погашенням) АТ КБ «Приватбанк» виплаченої спадщини, що відповідачем не спростовується належними, достатніми та допустими доказами, а саме лише посилання відповідача на непогодження із вимогою позову, не є доказом на спростування позовних вимог, адже обов`язок доказування покладається на сторін, й вказаного процесуального обов`язку по доказуванню відповідачем у відзиві на позов не досягнуто.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), адже обов`язок доказування покладається на сторони.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення .

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України)

Відповідно, відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів про спростування позовних вимог.

Натомість, із наданих позивачем доказів судом встановлено порушене право позивача, яке відбулось унаслідок списання відповідачем з рахунку позивача належних позивачу грошових коштів у спосіб, не передбачений законом, відповідно, порушене право позивача підлягає поновленню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача належним позивачу грошових коштів відповідно до рішення суду в сумі 26 445 грн. 50 коп.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, відповіді на відзив, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 1 статті 141 ЦПК України.

Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 211 грн. 20 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 316, 321, 1066, 1073 ЦК України, керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення коштів,- задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», код ЄДРПОУ - 14360570, м.Київ, вул.Грушевського, 1 "д", на користь ОСОБА_1 , РОНОКПП - НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , 26 445 грн. 50 коп. - грошових коштів, 1 211 грн. 20 коп. - судового збору, всього - 27 656 (двадцять сім тисяч шістсот п`ятдесят шість) грн. 70 (сімдесят) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: