Справа № 450/5360/24 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1245/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

за участю: представника апелянта адвоката Оприск Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Оприск Лілія Євгенівна до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на: 1/2 частину земельноі? ділянки площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:002:2357, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівськии? раи?он, с.Солонка; 1/2 частину земельноі? ділянки площею 0,1295 га, кадастровий номер :01:002:2358, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівськии? раи?он, с.Солонка; 1/2 частину земельноі? ділянки площею 0,1332 га, кадастровий номер :01:002:2359, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівськии? раи?он, с.Солонка.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.12.2009 між сторонами було укладено договір дарування частини будинку, за умовами якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був розташований на земельній ділянці загальною площею 0,3165 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель (кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0026. Земельна ділянка належала відповідачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.02.203 та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ № 025053 від 29.05.2003. Окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 сторони не укладали. В п.1 Договору дарування частини будинку від 18 грудня 2009 року зазначено, що Вказаний будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,3165 га. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:002:0026. З 28.08.2024 до 15.10.2024 року позивач була відсутня в Україні. Після повернення в Україну з відповіді на адвокатський запит Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 01.11.2024 року №13-0.3-5503/2-24 їй стало відомо, що відповідно до даних Державного земельного кадастру за заявою відповідача земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0026 була поділена, в результаті чого зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами :01:002:2357, :01:002:2358, :01:002:2359, право власності на частину яких належить позивачці. Поділ відбувся за заявою від 13.09.2024, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір Р.В. Цією заявою відповідач надав згоду на поділ земельної ділянки, площею 0,3165га, кадастровий номер :01:002:0026 на три окремі земельні ділянки а саме: - на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,1295 га, - на земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,1332 га, - на земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 0,0538 га, з формуванням новоутворених земельних ділянок як окремих об`єктів нерухомого майна, проведенням державної реєстрації таких земельних ділянок та державної реєстрації його права власності на них в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач не була повідомлена про намір відповідача поділити земельну ділянку :01:002:0026, на цей поділ згоди не давала, про поділ довідалася після повернення в Україну. Відповідач відмовляється від реєстрації за позивачкою права власності на частку земельних ділянок, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки, яка в рівних частках належала їй як співвласнику будинку АДРЕСА_1 . Оскільки до позивачки перейшло право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0026, а право відповідача на частку цієї земельної ділянки припинено відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, тому позивач набувала право власності на частину земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:2357, :01:002:2358, :01:002:2359, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0026. Відповідач не визнає її право власності, а тому, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:002:2357, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівський район, с.Солонка.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1107,92 грн. (одну тисячу сто сім гривень 92 коп.) сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що оскаржуване рішення не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним і необґрунтованим, що є підставою для його скасування.

Вказує, що суд залишив поза увагою, що 18 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування саме 1/2 частини будинку. Вказаний будинок був розташований на земельній ділянці з кадастровим номером ділянки: :01:002:0026, загальною площею 0,3165 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель. 13.09.2024 року відповідач заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір Р.В., надав згоду на поділ земельної ділянки кадастровий номер :01:002:0026, площею 0,3165 га, на три окремі земельні ділянки, а саме: на земельну ділянку кадастровим номером :01:002:2358 площею 0,1295 га; на земельну ділянку кадастровим номером :01:002:2357 площею 0,0538 га.

Оскільки позивачка набула право власності лише на частину будинку, відповідно, спірні правовідносини регулюються положення частини четвертої статті 120 ЗК України. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України (в редакції станом на 18 грудня 2009 року), особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

З огляду на зазначене, Позивачка, як особа, до якої перейшло право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , стала власником частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0026 загальною площею 0,3165 га. Відповідно, позивачка є власником земельних ділянок, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0026: земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2358 площею 0,1295 га; земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2359 площею 0,1332 га; земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2357 площею 0,0538 га.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити в повному обсязі.

11 серпня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Бориславського А.Л. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням у відпустці.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Оприск Л.Є., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір дарування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 укладено 18.12.2009, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню абз.1 ч. 1 ст.120 Земельного кодексу України у редакції, чинній на той час, а саме: до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором та абзац 2 ч. 1 статті 120 Земельного кодексу України, який передбачав, що якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Тому, суд встановивши, що в договорі дарування від 18.12.2009, на підставі якого позивачка отримала в дар 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 вказується лише земельна ділянка, на якій розташовано будинок, однак жодним чином не згадується про перехід до позивачки права власності на таку. Таким чином волевиявлення щодо відчуження земельної ділянки чи її частини відповідачем не зафіксовано, питання переходу права власності та розмір земельної ділянки не визначений, а тому слід керуватися абз 2 ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у редакції чинній на момент укладення договору дарування.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 09.11.2003 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 , виданим Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.02.2003, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 придбав земельну ділянку, площею 0,1159 га, яка знаходиться: с.Солонка на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Даний договір було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 572.

19.02.2003 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,1003 га, яка знаходиться: с.Солонка на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 19.02.2003, який зареєстрований в реєстрі за № 640.

15.04.2003 ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку, площею 0,1003 га, яка знаходиться: с.Солонка на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 15 квітня 2003 року, який зареєстрований в реєстрі за № 1572.

29.05.2003 вказані ділянки були об`єднані в одну та відповідно утворилась земельна ділянка загальною площею 0,3165 га (0,1159+0,1003+0,1003) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, якій присвоєно кадастровий номер :01:002:0026, що посвідчується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЛВ № 025053 від 29.05.2003 року.

18.12.2009 було укладено договір дарування 1/2 частини будинку, згідно якого відповідач ОСОБА_2 (дарувальник) передав безоплатно у власність позивачці ОСОБА_1 (обдаровувана) 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з семи кімнат та кухні, житловою площею 147,3 кв.м., загальна площа 263,6 кв.м. До будинку належить гараж, ворота, хвіртка, огорожа, колодязь. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,3165 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0026.

Житловий будинок належав відповідачу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Солонківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області 21.05.2009, згідно рішення ХYІІ сесії п`ятого демократичного скликання від 22.01.2009 № 676, зареєстрованому в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.09.2009, реєстраційний номер 27344856. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий 21.05.2009 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», номер витягу 22799601.

Відповідно до даних Державного земельного кадастру за заявою відповідача земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0026 була поділена, в результаті чого за відповідачем зареєстровано земельні ділянки з кадастровими номерами :01:002:2357, :01:002:2358, :01:002:2359.

Поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0026 відбувся за заявою відповідача від 13.09.2024, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефір Р.В. Цією заявою відповідач надав згоду на поділ земельної ділянки, площею 0,3165га, кадастровий номер :01:002:0026 на три окремі земельні ділянки а саме: - на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,1295 га, - на земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,1332 га, - на земельну ділянку № НОМЕР_3 площею 0,0538 га, з формуванням новоутворених земельних ділянок як окремих об`єктів нерухомого майна, проведенням державної реєстрації таких земельних ділянок та державної реєстрації його права власності на них в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Статтею 120 ЗК України визначено особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, який також пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.

Так, відповідно до частин першої та четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Частина четверта статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (18 грудня 2009 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 ЗК УРСР 1990 року в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 23 грудня 2015 року у справі № 6-244цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) та підтримана у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов помилкового висновку про те, що у зв`язку з набуттям позивачкою 18 грудня 2009 року права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з семи кімнат та кухні, житловою площею 147,3 кв.м., загальна площа 263,6 кв.м., вона набули право власності лише на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:002:2357, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівський район, с.Солонка.

Оскільки частина четверта статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (18 грудня 2009 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди, відповідно до позивачки перейшло право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, на які будинок розташований - земельної ділянки загальною площею 0,3165 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0026, про що зазначено в Договорі дарування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від 18.12.2009

За правилами частини четвертої статі 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.3 - 8.5) зробила висновок про те, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу на принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, оскільки забезпечує цивільний оборот вказаних об`єктів з урахуванням природи речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Верховний Суд у постанові від 30 березня 2022 року у справі № 369/11426/17 вказує: «Отже суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право на Ѕ частину спірної земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, яке належало ОСОБА_2 , у ОСОБА_1 виникло після набуття ними на праві власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами.»

Оцінюючи спірні правовідносини колегія суддів приходить до висновку, що до позивачки ОСОБА_1 перейшло право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,3165 га, яка знаходиться в с.Солонка на території Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області кадастровий номер :01:002:0026 для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами земельна ділянка, яке належало ОСОБА_2 після набуття нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами відповідно до Договору дарування 1/2 частини будинку від 18.12.2009, згідно якого відповідач ОСОБА_1 (дарувальник) передав безоплатно у власність позивачці ОСОБА_1 (обдаровуваний) 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з семи кімнат та кухні, житловою площею 147,3 кв.м., загальна площа 263,6 кв.м. До будинку належить гараж, ворота, хвіртка, огорожа, колодязь. В договорі вказано, що будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 0,3165 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:0026.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, п.56, постанова від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, п.200), звернула увагу, що формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Відповідно до ч. 10 ст. 24 цього Закону державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі:

1) поділу чи об`єднання земельних ділянок;

2) якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 року у справі №910/10987/18 зазначає, що за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Колегія суддів погоджується з доводами позивачки, що вона набула право власності на земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2358 площею 0,1295 га; земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2359 площею 0,1332 га; земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2357 площею 0,0538 га, які утволилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0026, враховуючи, що поділ не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб, яку позивачка реалізувала, звернувшись до суду.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки відповідачем право власності позивачки на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2358 площею 0,1295 га та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2359 площею 0,1332 га та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:002:2357, цільове призначення 02.01, які призначені для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які розташована Львівська область, Львівський район, с.Солонка не визнається, відповідно таке право підлягає судовому захисту.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2358 площею 0,1295 га та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:2359 площею 0,1332 га .

Щодо задоволення позовної вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:002:2357, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівський район, с.Солонка оскаржене судове рішення в цій частині підлягає зміні, виклавши його мотивувальну частини в редакції цієї постанови.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його часткового скасування, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів приходить до висновку, що на користь ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню розмір судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3988грн. 50 коп. (3323, 75 грн.( ставка судового збору за подання позовної заяви)*1.5*0,8)

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково .

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0538 га, кадастровий номер :01:002:2357, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівський район, с.Солонка в мотивувальній частині змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті частин рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.1295 га, кадастровий номер :01:002:2358, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівський район, с.Солонка; Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована: АДРЕСА_2 )

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.1332 га, кадастровий номер :01:002:2359, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована Львівська область, Львівський район, с.Солонка.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 3988грн. 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.