Провадження № 2/712/3875/25
Справа № 712/9702/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі ПІЗНЯХІВСЬКІЙ А.Ю.

з участю адвокатів ГАВРИЛЬЧЕНКА В.М., СІВАКА О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Виробничо-комерційної фірми «ВІТА-АВТО» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (адреса: Волинська область, м. Луцьк, вул. Єршова 2) про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про поновлення на роботі, посилаючись на те, що він працював у Виробничо-комерційній фірмі «Віта Авто» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на посаді: «водія паливовоза» з 07.04.2021 року, що підтверджується записом № 29 у трудовій книжці.

Наказом Відповідача №372-к від 11 лютого 2025 року його було звільнено з роботи.

Про вказаний наказ його не повідомили належним чином, копію наказу не видали, а трудову книжку не видали в день звільнення (Трудову книжку надіслало ВКФ «Віта Авто» 09.03.2025).

Згідно запису № 30 у трудовій книжці підставою звільнення є заява про звільнення за угодою сторін, проте, як показала перевірка Західного міжрегіонального управлінням Державної служби з питань праці (згідно їх відповіді від 09.05.2025) заява на звільнення - відсутня. Тобто, наявний факт фальсифікації підстави звільнення згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Ці обставини підтверджують, що звільнення відбулося без ініціативи Позивача та з грубим порушенням встановленої процедури, що робить його незаконним.

12.02.2025 року згідно наказу Відповідача №457-к від 11.02.2025 Позивач прийнятий на посаду: «водія автотранспортних засобів» за сумісництвом на 0,5 посадового окладу на підставі поданої заяви. Проте, як показала перевірка Західного міжрегіонального управлінням Державної служби з питань праці (згідно їх відповіді від 09.05.2025) заява про прийняття на роботу - відсутня. Тобто, наявний факт фальсифікації працевлаштування на посаду водія автотранспортних засобів за сумісництвом на 0,5 посадового окладу.

З 11.02.2025 по 07.03.2025 (день звільнення Позивача згідно поданої заяви від 07.03.2025) Позивач виконував ті самі обов`язки, що і виконував до 10.02.2025 включно. Також, це фіктивна заміна посад полягала в тому, що за посаду: «паливовоза водія » потрібно здійснювати доплати за шкідливі умови праці в той час, як за посаду: «водія автотранспортних засобів» - така доплата відсутня.

Вказує, що на момент законного звільнення (07.03.2025) у нього залишилися невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток. Згідно з скаргою Позивача до Держпраці, він має право на компенсацію за 148 днів невикористаної відпустки (120 днів основної та 28 днів додаткової відпустки). Відповідач не здійснив повного та своєчасного розрахунку при звільненні.

Окрім цього, його було працевлаштовано до ТОВ «Грандтермінал» з 12.02.2025 без його відома. ВКФ «Віта-Авто» та ТОВ «Грандтермінал» є пов`язаними суб`єктами. Фактично він виконував трудові обов`язки на двох роботах понаднормово Наказом № 336-К від 11.02.2025 Позивача працевлаштовано з 12.02.2025 до ТОВ «Грандтермінал» на посаду водія автотранспортних засобів з виконанням обов`язків експедитора на 1 ставку в структурний підрозділ «Сектор перевезення бензинів та ДП ТОВ «Грандтермінал».

З даним наказом Позивача не було ознайомлено, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 21 КЗпП України, що і підтверджує перевірка Західного міжрегіонального управлінням Державної служби з питань праці (згідно їх відповіді від 09.05.2025). Тобто, наявний факт фальсифікації працевлаштування Позивача на посаду водія автотранспортних засобів з виконанням обов`язків експедитора на 1 ставку в структурний підрозділ «Сектор перевезення бензинів та ДП ТОВ «Грандтермінал» - за його згодою. Тобто, не було ні заяви на працевлаштування, ні заяви про звільнення Позивача з ТОВ «Грандтермінал»

Отже, внаслідок незаконного звільнення 11.02.2025 Позивач був вимушений не працювати у Відповідача з 11.02.2025 до дати його фактичного звільнення за власним бажанням (07.03.2025) на повній ставці. За цей період Позивач має право на стягнення середнього заробітку згідно зі статтею 235 КЗпП України. Крім того, вважає, що при звільненні йому має бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпусток (185 дні), згідно зі статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки».

Згідно довідки про доходи виданої ВКФ «ВІТА-АВТО» заробітна плата Позивача за два місяці, які передували призупиненню дії трудового договору, становить: січень 2025 18 248 грн. 53 коп., лютий 2025 10 563 грн. 75 коп.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.02.2025 по 07.03.2025: становить 28 812 грн. 28 коп. (18 248 грн. 53 коп. + 10 563 грн. 75 коп.)

Враховуючи, що він виконував трудові обов`язки понаднормово та у вихідні дні, то розрахунку повинні братися усі дні розрахункового періоду: січень 2025 (22 день) + лютий 2025 (20 днів) 42 днів. 28 812 грн. 28 коп. / 42 днів. = 685 грн. 05 коп. (середньоденний заробіток). З 12.02.2025 по 07.03.2025 минуло 23 дні: вимушеного прогулу. 685 грн. 05 коп. (середньоденний заробіток) * 23 дні = 15 756 грн. 15 коп. врахування виплат за 0,5 ставки).

Компенсація за невикористані дні відпустки за 4 роки за період з 07.04.2021 року по 07.03.2025 року складає 101 387 грн. 40 коп.

Щодо строку звернення з позовом до суду, вказав, що 09.05.2025 Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці надало відповідь в якій вказало про порушення трудового законодавства, виявило відсутність наказів на надання відпусток, заяв на звільнення та на працевлаштування. Отже, вважає, що строк звернення до суду з 09.05.2025 становить три місяці до 08.08.2025.

У зв`язку з цим, просить визнати незаконним та скасувати наказ виробничо-комерційної фірми «ВІТА АВТО» у формі товариства з обмеженою відповідальністю №372-к від 11.02.2025 про звільнення з роботи ОСОБА_2 на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін; визнати незаконним та скасувати наказ виробничо-комерційної фірми «ВІТА АВТО» у формі товариства з обмеженою відповідальністю №457-к від 11.02.2025 про прийняття ОСОБА_2 на посаду водія автотранспортних засобів за сумісництвом на 0,5 посадового окладу; поновити ОСОБА_2 на роботі в виробничо-комерційної фірми «ВІТА-АВТО» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на посаді водія паливовоза з 11.02.2025; стягнути з виробничо-комерційної фірми «ВІТА-АВТО» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.02.2025 по 07.03.2025 у розмірі - 15 756 грн. 15 коп. (без врахування виплат за 0,5 ставки) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів; стягнути з виробничо-комерційної фірми «ВІТА-АВТО» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 08.03.2025 по 13.03.2025 у розмірі 4 110 грн. 30 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів; стягнути з виробничо-комерційної фірми «ВІТА-АВТО» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані відпустки в розмірі - 101 387 грн. 40 коп.; а також стягнути з відповідача на його користь вартість витрат на правову допомогу в розмірі 40 000 грн.

Ухвалою від 18 липня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

30 липня 2025 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву.

01 серпня 2025 року позивачем подано відповідь на відзив.

05 серпня 2025 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив.

Позивач та його адвокат в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення сторін, думку адвокатів, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 наказом № 64-К від 07.04.2021 року прийнятий до Виробничо-комерційної фірми «Віта Авто» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю з 07.04.2021 на посаду водія автотранспортних засобів з виконанням обов`язків експедитора, що підтверджується записом № 29 у трудовій книжці

Наказом Відповідача №372-к від 11 лютого 2025 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи.

Позивач у своєму позові зазначає, що про вказаний наказ його не повідомили належним чином, копію наказу не видали, а трудову книжку не видали в день звільнення (Трудову книжку надіслало ВКФ «Віта Авто» 09.03.2025).

Також позивач у поданому до суду позові вказав, що згідно запису № 30 у трудовій книжці підставою звільнення є заява про звільнення за угодою сторін, проте, як показала перевірка Західного міжрегіонального управлінням Державної служби з питань праці (згідно їх відповіді від 09.05.2025) заява на звільнення - відсутня. Тому вважає, що звільнення відбулося без ініціативи Позивача та з грубим порушенням встановленої процедури, що робить його незаконним.

12.02.2025 року згідно наказу Відповідача №457-к від 11.02.2025 Позивач прийнятий на посаду: «водія автотранспортних засобів» за сумісництвом на 0,5 посадового окладу на підставі поданої заяви. Проте, як показала перевірка Західного міжрегіонального управлінням Державної служби з питань праці (згідно їх відповіді від 09.05.2025) заява про прийняття на роботу - відсутня.

ОСОБА_2 також в позові вказує, що на момент законного звільнення (07.03.2025) у нього залишилися невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток. Згідно з скаргою Позивача до Держпраці, він має право на компенсацію за 148 днів невикористаної відпустки (120 днів основної та 28 днів додаткової відпустки). Відповідач не здійснив повного та своєчасного розрахунку при звільненні.

Окрім цього позивач також зазначає, що його було працевлаштовано до ТОВ «Грандтермінал» з 12.02.2025 без його відома. ВКФ «Віта-Авто» та ТОВ «Грандтермінал» є пов`язаними суб`єктами. Фактично він виконував трудові обов`язки на двох роботах понаднормово Наказом № 336-К від 11.02.2025 Позивача працевлаштовано з 12.02.2025 до ТОВ «Грандтермінал» на посаду водія автотранспортних засобів з виконанням обов`язків експедитора на 1 ставку в структурний підрозділ «Сектор перевезення бензинів та ДП ТОВ «Грандтермінал». З даним наказом Позивача не було ознайомлено, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 21 КЗпП України, що і підтверджує перевірка Західного міжрегіонального управлінням Державної служби з питань праці (згідно їх відповіді від 09.05.2025). Тобто, не було ні заяви на працевлаштування, ні заяви про звільнення Позивача з ТОВ «Грандтермінал»

Позивач також вважає, що внаслідок незаконного звільнення 11.02.2025 він був вимушений не працювати у Відповідача з 11.02.2025 до дати його фактичного звільнення за власним бажанням (07.03.2025) на повній ставці. За цей період Позивач має право на стягнення середнього заробітку згідно зі статтею 235 КЗпП України. Крім того, вважає, що при звільненні йому має бути виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпусток (185 дні), згідно зі статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки».

Оцінюючи надані сторонами в судовому засіданні пояснення та докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За загальним правилом, передбаченим статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Проте, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється законність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Указаний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі № 357/1330/21.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Так, згідно наданих представником відповідача документів вбачається, що за період роботи у відповідача позивачу надавалися відпустки, згідно яких працівнику нараховані та виплачено відпускні: 1)Наказ № 1160-в від 14.03.2022 року надана щорічна відпустка на 10 календарних днів з 16.03.2022 по 25.03.2022 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 10 календарних днів- 2227,9 грн. 2)Наказ № 1398-в від 04.04.2022 року надана щорічна відпустка на 4 календарні дні з 12.04.2022 по 15.04.2022 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 4 календарні дні в сумі 895,08 грн. 3)Наказ № 1787-в від 09.05.2022 року надана щорічна відпустка на 5 календарних днів з 16.05.2022 по 20.05.2022 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 5 календарних днів в сумі 1122,40 грн. 4)Наказом № 2228-в від 05.08.2022 року надана щорічна відпустка на 5 календарних днів з 08.08.2022 по 12.08.2022 року, наказом №2362-в від 15.08.2022 року надана щорічна відпустка на 5 календарних днів з 22.08.2022 по 26.08.2022 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 10 календарних днів в сумі 2315,9 грн. 5)Наказом № 2903-в від 01.11.2022 року надана щорічна відпустка на 4 календарні дні з 01.11.2022 по 04.11.2022 року, наказом №2904-в від 04.11.2022 року надана щорічна відпустка на 5 календарних днів з 07.11.2022 по 11.11.2022 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 9 к. днів в сумі 2158,11 грн. 6)Наказом № 3244-в від 01.12.2022 року надана щорічна відпустка на 5 календарних днів з 05.12.2022 по 09.12.2022 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 5 календарних днів в сумі 1205,40 грн. 7) Наказом № 1497-в від 08.05.2023 року надана щорічна відпустка на 7 календарних днів з 15.05.2023 по 21.05.2023 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 7 календарних днів в сумі 2329,95 грн. 8) Наказом № 2346-в від 01.08.2023 року надана щорічна відпустка на 5 календарних днів з 08.08.2023 по 12.08.2023 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 5 календарних днів в сумі 2568,2 грн. 9) Наказом № 3023-в від 01.10.2023 року надана щорічна відпустка на 1 календарний день 02.10.2023 та на 11 календарних днів з 03.10.2023 по 13.10.2023, наказом № 3076 від 16.10.2023 надана щорічна відпустка на 14 календарних днів з 23.10.2023 по 05.11.2023 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 26 календарних днів в сумі 16643,64 грн. 10) Наказом № 1221-в від 01.07.2024 року надана щорічна відпустка на 5 календарних днів з 09.07.2024 по 13.07.2024 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 5 календарних днів в сумі 4518,55 грн. 11) Наказом №1469-в від 01.08.2024 року надана щорічна відпустка на 10 календарних днів з 06.08.2024 по 15.08.2024 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 10 календарних днів в сумі 9250,0 грн. 12) Наказом № 2027-в від 01.11.2024 року надана щорічна відпустка на 8 календарних днів з 01.11.2024 по 08.11.2024 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 8 календарних днів в сумі 7550,56 грн. 13) Наказом № 69-в від 01.01.2025 року надана щорічна відпустка на 2 календарних дня з 02.01.2025 по 03.01.2025 року. Загальна сума нарахованих відпускних за 2 календарних дня в сумі 1971,36 грн.

Таким чином, за період роботи з 07 квітня 2021 по 11.02.2025 року працівнику ОСОБА_3 нараховано та виплачено відпускні за 106 календарних днів на загальну суму 54754,05 грн.

Наказом №457-к від 11.02.2025 року ОСОБА_2 прийнято на посаду водія автотранспортних засобів за сумісництвом на 0,5 посадового окладу на підставі поданої заяви з 12.02.2025 року. Отже ВКФ «Віта-Авто» продовжувало трудові відносини з ОСОБА_2 до 07.03.2025р., та здійснювало нарахування та виплату йому заробітної плати, що підтверджується відповідними документами. Наказом № 691-к від 07.03.2025 року ОСОБА_2 звільнено з посади водія за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 07.03.2025 року, відповідно до поданої ним заяви, що не заперечується позивачем.

Як засвідчує розрахунковий листок за березень 2025 року, ОСОБА_2 нарахована заробітна плата за 5 робочих днів в сумі 1863,10 грн, а також компенсацію за невикористані 2 календарних дня щорічної відпустки в сумі 571,42 грн, всього нараховано 2434.52 грн, утримано загальнообов`язкові державні платежі в сумі 559,94 грн, та перераховано на картковий рахунок 07.03.2025 року 1874,58 грн.

Під час проведення перевірки Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці у Волинській області, встановлений факт порушення, а саме не проведена виплата всіх належних коштів при звільненні, а саме компенсації за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Судом встановлено, що Підприємством проведено нарахування компенсації відпустки за 12 днів в сумі 11 628,48 грн., та виплата, відповідно до листа №194 від 26.05.2025 року щодо виконання припису. Інших порушень щодо умов оплати праці, управлінням Державної служби з питань праці у Волинській області встановлено не було.

07.03.2025 року ОСОБА_2 було особисто написано заяву про звільнення з посади водія за власним бажання на підставі ст. 38 КЗпП України, про що Товариством було видано відповідний наказ №691-к від 07.03.2025 року.

Разом з цим, суд також звертає увагу на строк звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Суд в оцінці застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах визнає обґрунтованим, що встановлені статями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Під час вирішення питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

В позовній заяві, так і під час розгляду справи позивач та його представник стверджували про те, що 09.05.2025 Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці надало відповідь в якій вказало про порушення трудового законодавства, виявило відсутність наказів на надання відпусток, заяв на звільнення та на працевлаштування. Отже, вважає, що строк звернення до суду з 09.05.2025 становить три місяці до 08.08.2025.

Щодо даного твердження сторони позивача суд зазначає наступне.

Так, судом достовірно встановлено, що позивачем особисто 07.03.2025 року, подано заяву про звільнення з посади водія за власним бажанням про що було видано відповідний наказ №691-к від 07.03.2025 року. Трудову книжку надіслано ВКФ «Віта Авто» позивачу 09.03.2025, про що ним також зазначено у позовній заяві. 19.03.2025 року позивачем подано скаргу Голові Держпраці, відповідно до якої була проведена перевірка.

Відповідно до статті 233 КЗпП України Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Подавши відповідну заяву про звільнення 07.03.2025 року та отримавши відповідний Наказ позивач знав про всі обставини, які описані ним у позовній заяві від 14.07.2025 року, яка подана до суду фактично через 4 місяці після того, як він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з порушенням законодавчо встановлених строків звернення до суду для такої категорії справ.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, в тому числі трудового.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін; у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк; передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору; якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав; оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Однак, зазначені позивачем обставини щодо пропуску строку звернення з даним позовом до суду суд не вважає поважними та, зокрема, такими, що підтверджені належними доказами.

Перевіривши та оцінивши надані сторонами пояснення та докази в судовому засіданні, зокрема, питання щодо строків звернення позивачем до суду, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з причин пропуску позивачем строку на звернення до суду. А відтак, суд не аналізував обґрунтування позивача щодо дотримання роботодавцем вимог законодавства при його звільненні.

Керуючись ст.ст.12,13,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 5-1, 38, 233, 234 КзПП України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 22 серпня 2025 року.