Справа № 203/1196/25
Провадження № 2/0203/1058/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Іваницької І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кочевської В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Релакс» про визнання трудового договору припиненим

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Приватного підприємства «Релакс», яким просить визнати припиненим з 02.08.2024 трудовий договір, укладений з Приватним підприємством «Релакс», стягнути з Приватного підприємства «Релакс» на свою користь судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ПП «Релакс». 01.08.2024 вона звернулася до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням у зв?язку з необхідністю догляду за дитиною до досягнення нею 14-річного віку, яка була прийнята представником відповідача керівником Русецькою 01.08.2024. У день звільнення, 01.08.2024 відповідачем, всупереч положенням трудового законодавства, не було видано позивачу трудову книжку та не було проведено розрахунок при звільненні, було проігноровано подану позивачем заяву про звільнення, чим порушено права як працівника, визначені ст. 38 КЗпП України.

Ухвалою суду від 13.03.2025 після усунення позивачем недоліків позовної заяви відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

20.03.2025 від Приватного підприємства «Релакс» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

Поданий відзив на позовну заяву обґрунтований наступним:

-позивачем пропущений передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору;

-зі змісту листів №30/08-24-2 від 30.08.2024 та №03/09-24-1 від 03.09.2024, які були надіслані позивачці та її представнику адвокату Дубовенко В.І., вбачається необізнаність ПП «Релакс» з бажанням позивачки припинити трудові відносини, а також про те, що вона з 01.08.2024 не з?являється на робочому місці, тобто перебуває в прогулі, що виключає факт її ймовірного звільнення;

-позовна заява не містить викладення поважних причин пропуску тримісячного строку звернення до суду з вимогою про визнання трудового договору припиненим;

-твердження позивачки про те, що вона має двох дітей віком до 14 років не підтверджуються поданими доказами;

-відповідач не отримував від позивачки жодних заяв про звільнення від 01.08.2024; ОСОБА_2 є начальником виробництва, посадовою інструкцією якої не передбачено отримання, реєстрація заяв про звільнення працівників, передача таких заяв директору підприємства;

-правом наймати та звільняти з роботи працівників підприємства відповідно до п.п. 7.4, 7.5 Статуту наділений лише директор;

-з 01.08.2024 позивач перестала виходити на роботу та була відсутня на своєму робочому місці, про наявність будь-яких об?єктивних обставин не повідомляла та на зв?язок не виходила.

09.04.2025 від представника позивачки адвоката Дубовенко В.Г. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначено, що подання заяви про звільнення можливе лише представникам ПП «Релакс», якими є його робітники; заява про звільнення від 01.08.2024 була подана позивачкою її безпосередньому керівнику ОСОБА_2 ; праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондується обов?язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов?язки, визначені ст.ст. 47, 116 КЗпП України; заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000, 00 грн не відповідають рівню складності справи.

16.04.2025 від ПП «Релакс» до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач звернув увагу на наступне: позивач не надала жодних заперечень щодо пропуску строку на звернення до суду з цим позовом; саме директор ПП «Релакс» є одноособовим виконавчим органом підприємства, який наділений правом, зокрема, наймати та звільняти працівників; у відповідача відсутні належні правові підстави для звільнення позивачки, бо заява про звільнення не отримана; ОСОБА_1 свідомо ухиляється від отримання будь-якої кореспонденції від ПП «Релакс»; звернення з позовом у цій справі має на меті штучне створення нових доказів; стороною позивача не доведено неспівмірності витрат відповідача на професійну правничу допомогу, лише зазначено про необґрунтованість заявленої до стягнення суми.

29.04.2025 від ПП «Релакс» до суду надійшли пояснення, в яких відповідач звернув увагу на невідповідність змісту заяви про звільнення від 01.08.2024 та прохальної частини позовних вимог, оскільки позивач просить визнати припиненим трудовий договір з 02.08.2024, тоді як заява містить посилання на 01.08.2024.

21.07.2025 від представника позивачки адвоката Дубовенко В.І. до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що з огляду на запроваджений в країні воєнний стан, строк звернення до суду з позовом не є пропущеним; 01.08.2024 було останнім робочим днем, тому укладений трудовий договір повинен бути припинений з 02.08.2024.

У судовому засіданні 22.07.2025 представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, просив залишити його без задоволення.

У судовому засіданні 22.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, оголошення якого призначено в судовому засіданні на 01.08.2025.

У судове засідання 01.08.2025 сторони не з?явилися, причин неявки не повідомили.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст. 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ПП «Релакс» на підставі трудового договору від 29.05.2023.

За умовами цього трудового договору, укладеного між ПП «Релакс» як роботодавцем (в особі директора Сікіріної І.В.) та ОСОБА_1 як працівником:

-працівник зобов?язаний самостійно виконувати доручену йому роботу у відповідності з умовами цього договору, дотримуватися Правил внутрішнього трудового розпорядку, а роботодавець виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання працівником трудових обов?язків (п.1.1.);

-цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє безстроково (п.1.2);

-працівник приймається на посаду укладальник пакувальник (п.1.4);

-працівник підпорядковується начальнику відділу виробництва та директору підприємства в межах, визначених чинним законодавством, локальними нормативними актами роботодавця та цим договором (п. 1.5);

-договір може бути припинений за угодою сторін; за власним бажанням працівника; на загальних підставах, передбачених ст. ст. 40,41 КЗпП України; з інших підстав, передбачених чинним законодавством України з ініціативи працівника або роботодавця (п.5.1.);

-у разі бажання працівника достроково розірвати договір, він зобов?язаний попередити про це роботодавця письмово за два тижні (п.5.2.).

01.08.2024 ОСОБА_1 на ім?я директора ПП «Релакс» Сікіріної І.В. було складено заяву про звільнення за власним бажанням з 01.08.2024 у зв?язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14- річного віку (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ). На заяві міститься підпис про її отримання ОСОБА_2 від 01.08.2024. Як зазначає позивачка, ОСОБА_2 є її безпосереднім керівником.

Як зазначає позивачка, у день звільнення, 01.08.2024 відповідачем, всупереч положенням трудового законодавства, їй не було видано трудову книжку та не проведено розрахунок.

05.09.2024 адвокатом позивачки Дубовенко В.І. на адресу відповідача було надіслано адвокатський запит щодо документів та інформації за період перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах. 17.09.2024 відповідачем надано відповідь, що запитувані документи будуть надані протягом 20 робочих днів, водночас відповідь так і не надана. З огляду на викладене, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа №203/6245/24), в межах якої з відзиву на позовну заяву дізналася, що відповідач заперечує факт припинення трудових відносин. 22.01.2025 до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в межах справи №203/6245/24 була подана уточнена позовна заява, у прийнятті якої ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2025 було відмовлено, що зумовило звернутися з даним позовом до суду про визнання трудового договору припиненим.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника, як спосіб захисту його трудових прав, передбачено статтею 38 КЗпП України.

Положеннями статті 38 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку працівник не може бути звільнений у межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17 (провадження № 61-38688св18), від 17 серпня 2022 року у справі № 372/128/21 (провадження № 61-19849св21), від 21 грудня 2022 року у справі № 299/2706/20 (провадження № 61-3594св22).

У постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 761/16900/21 (провадження № 61-12562св21) зазначено, що розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згодний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2023 року у справі № 757/35570/21-ц (провадження № 61-6837св23) зробив такий висновок: «За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Проте така ініціатива з наміром припинити трудові відносини в односторонньому порядку має бути доведена до відома роботодавця. Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою. Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Надіслання поштовим засобом зв`язку на адресу роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням, хоча і є можливим варіантом сповіщення роботодавця про свої наміри працівником, проте без встановлення факту отримання ним такої заяви не свідчить про припинення між сторонами трудових відносин з дня надіслання такої заяви в обумовлений у ній строк».

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що заява про звільнення від 01.08.2024 була подана позивачкою її безпосередньому керівнику ОСОБА_2 , не зважаючи на те, що адресована керівнику підприємства ОСОБА_3 .

Відповідач заперечує отримання будь-яких заяв від ОСОБА_1 про звільнення.

Посадовою інструкцією начальника виробництва ОСОБА_2 не передбачено отримання, опрацювання та реєстрацію заяв про звільнення працівників, їх передачі директору підприємства, вирішення питання про звільнення працівників підприємства.

Відповідно до п. 7.4 статуту ПП «Релакс», затвердженого рішенням співвласників №02-12/22 від 21.12.2022, оперативне керівництво поточною діяльність підприємства здійснюється його одноособовим виконавчим органом директором, який призначається та звільняється з посади співвласниками підприємства.

Пунктом 7.5 статуту встановлено, що директор вирішує всі питання діяльності підприємства, крім тих що віднесені до виключної компетенції співвласників підприємства. Директор підприємства має право, зокрема, наймати та звільняти з роботи працівників підприємства.

За таких обставин, саме директор ПП «Релакс» наділений правом наймати та звільняти з роботи працівників підприємства.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачкою не надано належних доказів подання заяви про звільнення від 01.08.2024 роботодавцю - ПП «Релакс», тому підстави для визнання трудового договору припиненим за встановлених обставин відсутні.

Щодо процесуального строку звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін та поширюються на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до положень статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статті 234 КЗпП України, суд може поновити ці строки.

За висновками Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2021 року в справі №414/2586/20, порушення строку звернення до суду при визнанні судом зазначених позивачем причин пропуску неповажними є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Разом із тим, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у цій справі, оцінка поважності причин пропуску строку звернення до суду із цим позовом не надається.

За результатами розгляду справи витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 21, 38, 233, 234 КЗпП України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Релакс» про визнання трудового договору припиненим відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці повний текст судового рішення складений 18.08.2025.

Суддя І.В. Іваницька