Справа № 346/1427/25
Провадження № 2/346/1203/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Сольського В. В.

з участю секретаря судового засідання Біди Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печеніжинської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, -

В С Т А Н О В И В:

21 березня 2024 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, на обгрунтування якого зазначив, що згідно рішення виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 26 вересня 1991 року № 60 йому було дозволено купити гуртожиток АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 28 листопада 1991 року № 74 було вирішено продати позивачу вказаний гуртожиток за 2243 крб, яку він сплатив 05.12.1991 року, згідно квитанції до прибуткового кассового ордера № 140.

Вказує, що договір купівлі-продажу ним втрачено, тому він позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на придбане нерухоме майно, у зв`язку з чим, просить визнати за ним право власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 24 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач подав до суду заяву, якою не заперечує проти ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Розгляд справи просить проводити без участі їх представника.

В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив таке:

Рішенням виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради народних депутатів від 26 вересня 1991 року № 60 дозволено позивачу купити гуртожиток АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Рішення виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради народних депутатів від 28 листопада 1991 року № 74 вирішено продати позивачу гуртожиток № 1 Печеніжинської середньої школи, який знаходиться по АДРЕСА_1 за 2243 крб. Гуртожиток по АДРЕСА_1 дерев`яний, можна обладнати під одноквартирний будинок на 3 житлові кімнати, кухню, кладовку і прихожу. Загальна житлова площа становить 57,8 кв.м. процент зносу - 60. Затверджено акт оціночної комісії від 6 листопада 1991 року проданої вартості житлового будинку /гуртожитку/ на суму 2243 крб. Зобов`язано позивача внести за куплений будинок 2243 крб в бухгалтерію Печеніжинської селищної ради. Уповноважено головного інженера Печеніжинського ККП Старжинського Михайла Васильовича підписати в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу гуртожитка. Головному бухгалтеру Печеніжинської селищної ради Грабовецькій М.М. провести розрахунок з позивачем згідно даного рішення. Дозволено власнику будинку провести капітальний ремонт згідно виготовленої технічної документації за його рахунок в установленому порядку. Печеніжинському ККП списати з балансу вищевказаний будинок /гуртожиток/ після оформлення договору купівлі-продажу. Зобов`язано Коломийський райбюро технічної інвентаризації ввести до складу домоволодінь господарські будівлі, споруди, що знаходяться на території будинку /гуртожитку/, який придбаний у власність громадянина від Печеніжинської селищної ради народних депутатів (а.с. 9-10).

Квитанцією до прибуткового касового ордеру № 140 від 05 грудня 1991 року Печеніжинською селищною радою прийнято від позивача 2243 крб за проданий будинок (а.с. 11).

Згідно виписки з інвентарних матеріалів Коломийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 25 жовтня 2024 року на житловий будинок в АДРЕСА_1 , згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року право власності не зареєстровано (а.с. 14 зворот).

Згідно технічного паспорта житловий будинок в АДРЕСА_1 побудовано 1920 року і його площа станом на дату технічної інвентаризації (25.10.2024 року) становить 93,1 кв.м (житлова площа 56,3 кв.м). житлова площа змінилася з 57,8 кв.м на 56,3 кв.м. за рахунок уточнення лінійних розмірів. Сарай літ. «В», «Г» побудовані без дозвільної документації.

Відповідно до архівного витягу від 06.03.2025 № 04-01/С-36 із рішення ХІІІ сесії ХХІ скликання Печеніжинської селищної ради від 30 грудня 1993 р. позивачу передано у приватну власність земельну ділянку в АДРЕСА_1 (а.с. 16).

В газеті «ЗР інформ» № 25(1531) за 27 червня 2025 року розміщено оголошення про втрату позивачем договору купівлі продажу гуртожитку, що в АДРЕСА_1 (а.с. 46-47).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (після 01.01.2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 р., тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Аналогічна за змістом норма викладена і у ст. 220 ЦК України, відповідно до якої у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даній справі суд повинен дослідити, чи належав спірний житловий будинок (гуртожиток №1 Печеніжинської середньої школи) Печеніжинській селищній раді та чи мала вона право ним розпоряджатись; чи було досягнуто сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та чи дотримано сторонами вимоги закону щодо його нотаріального посвідчення; чи зареєстровано укладений договір купівлі продажу у виконавчому комітеті Печеніжинської селищної ради народних депутатів.

В порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, позивачем вказані обставини не доведені та не надано жодних доказів на їх обґрунтування.

Так, позивачем не надано суду доказів того, що станом на 1991 рік спірний житловий будинок знаходився на балансі Печеніжинської селищної ради народних депутатів і остання могла ним розпорядитись шляхом його відчуження на користь позивача.

Також позивачем не надано доказів укладення між ним та Печеніжинською селищною радою народних депутатів договору купівлі-продажу спірного житлового будинку та дотримання при укладенні такого договору нотаріальної форми. Також не надано доказів, що виконавчим комітетом Печеніжинської селищної ради зареєстровано такий договір купівлі продажу будинку.

Також суд зазначає, що надана позивачем копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 140 від 05 грудня 1991 року про отримання відповідачем грошових коштів за будинок в розмірі 2243 крб не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, не підтверджує вона також і факт придбання позивачем господрських будівель і споруд. При цьому, за відсутності договору купівлі-продажу навіть у простій письмовій формі, наявність лише квитанція про оплату не породжує для сторін прав і обов`язків, про отримання грошових коштів відповідачем. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 07.06.2022 р. по справі № 179/9/21.

Крім того, позивачем не ставиться вимога про визнання договору купівлі-продажу дійсним та матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення такого договору та що така можливість була втрачена. Натомість визнання відповідачем позову спростовує факт його ухилення від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.03.2019 р. по справі № 665/2266/16-ц.

Вказані обставини перешкоджають суду зробити висновок, що позивачем набуто право власності на спірний житловий будинок у законний спосіб і його право власності підлягає захисту шляхом його визнання.

За наведених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить закону.

Судові витрати слід покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 47, 48, 153, 220, 224, 227 ЦК УРСР, ст.ст.15, 16, 328, 392 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задволенні позову ОСОБА_1 до Печеніжинської селищної ради про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Печеніжинська селищна рада, , місце знаходження, селище Печеніжин, вулиця Незалежності, 15, Коломийського району, Івано-Франківської області.

Суддя: Сольський В. В.