П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 року місто Київ

справа № 757/674/16-ц

провадження №22-ц/824/11867/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.,

сторони:

позивач: Національний банк України

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Національного банку України на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 1 травня 2025 року, постановлену у складі судді Ільєвої Т.Г.,

в справі за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство «Райс Максимко», Публічне акціонерне товариство «Компанія «РАЙЗ», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року Національний банк України звернувся до суду з позовом до відповідача, треті особи: ПрАТ «Райс Максимко», ПАТ «Компанія «РАЙЗ», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості за кредитним договором від 13 травня 2014 року № 12/09/5, який було укладено між позивачем та ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива», відповідно до якого позивач надав кредит для збереження ліквідності позичальнику у сумі 2 000 000 000 грн. на строк з 13 травня 2014 року по 30 грудня 2016 року включно.

В обґрунтування позову зазначав, те, що на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 13 травня 2014 року № 12/09/5/П, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим номером 637.

Відповідно до умов Договору поруки (пп.1,4) Відповідач зобов?язався перед позивачем: відповідати за належне виконання позичальником всіх зобов?язань, що випливають із кредитного договору, у тому числі, щодо сплати процентів за користування кредитом та штрафних санкцій у строки та на умовах, передбачених кредитним договором; погасити заборгованість (проценти, штрафні санкції) за кредитним договором у разі невиконання позичальником умов кредитного договору у строк.

У порушення умов пп. 1.4, 1.5, 1.7 кредитного договору позичальником не сплачено відсотки за користування кредитом. Загальний розмір невиконаних позичальником зобов?язань за кредитним договором (135 863 013,70 грн.) за станом на 29 грудня 2015 року, виконання яких забезпечується порукою відповідача.

За станом на час подання позову, відповідачем забезпечені договором поруки зобов?язання по сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом не виконано, грошових коштів на користь позивача не перераховано.

В рамках розгляду справи, представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування такої заяви вказано, що є необхідність у зупиненні провадження у справі, у зв`язку з тим, що у Господарському суді м. Києва розглядається справа № 910/15626/24 за позовом Компанії «Квікком Лімітед» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива», ОСОБА_1 .

Предметом даного господарського спору є визнання затвердження Реєстру акцептованих вимог ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» в частині вимог Національного банку України (в т.ч. за кредитними договором № 12/09/5), зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внести зміни до реєстру та визнання кредиторських вимог Національного банку України до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», які зазначені у заяві про кредиторські вимоги Національного банку України до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» від 19 червня 2019 року № 63-0008/31690/БТ погашеними.

Зазначене свідчить, про те, що від господарського спору № 910/15626/24 залежить чи вважатимуться кредиторські вимоги Національного банку України до банку, які забезпечені порукою ОСОБА_1 погашеними.

Таким чином, задоволення даного позову виключатиме можливість стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у справі № 757/674/16-ц, а тому є необхідність у зупиненні провадження.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 1 травня 2025 року зупинено провадження у справі № 757/674/16-ц за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , треті особи: ПрАТ «Райс Максимко», ПАТ "Компанія «РАЙЗ», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості - до ухвалення рішення Господарським судом м. Києва у справі № 910/15626/24.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, Національний банк України в особі представника Перетятько С.М. 15 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, а справу направити для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обстави справи, порушенням норм матеріального ота процесуального права та є такою, що порушує право позивача на справедливий, неупереджений та своєчасний судовий захист, а відтак підлягає скасуванню.

Зазначає, що провадження у цій справі відкрито 15 лютого 2016 року та триває на стадії підготовчого провадження більше 9 років, що є грубим порушенням судом першої інстанції строків розгляду справи. При постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції проігноровано ці обставини та вчергове зупинено провадження в цій справі.

Звертає увагу, що відповідачем та пов`язаними з ним особами неодноразово мало місце зловживання своїми процесуальним правами з метою затягування розгляду справи № 757/674/16.

Разом з тим вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки 22 квітня 2025 року за результатами розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження, Печерський районний суд м. Києва перейшов до стадії ухвалення судового рішення та необґрунтовано призначив час його проголошення на 28 квітня 2025 року, проте в цей день оголошення оскаржуваної ухвали не відбулось, у зв`язку із перебуванням суді у нарадчій кімнаті в іншій справі. Про постановлення та проголошення оскаржуваної ухвали позивачу стало відомо лише 5 травня 2025 року. За таких обставин вважає, що судом першої інстанції порушено приписи ч. 1 ст. 244 ЦПК України, а саме: не обґрунтовано наявність виняткового випадку відкладення проголошення оскаржуваної ухвали в інший день та не повідомлено сторону позивача дату про оголошення такої.

Акцентує увагу, що зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції не обґрунтував належним чином, у чому полягає об?єктивна неможливість розгляду цієї справи, які саме встановлені Господарським судом м. Києва обставини при розгляді справи № 910/15626/24, матимуть преюдиційне значення для вирішення цієї справи, чому зібрані у справі докази не дають можливості самостійно встановити та оцінити обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору, а лише обмежився посиланням на положення п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦК України та погодився з клопотанням відповідача.

Також посилається на те, що Національний банк України не є учасником справи № 910/15626/24, яка перебуває на розгляді Господарського суду м. Києва, а відтак, відповідно до ч. 8 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно, рішення у справі № 910/15626/24 не буде мати жодного преюдиційного значення для розгляду цієї справи, оскільки позивач не її учасником, а тому ухвала про зупинення провадження є необґрунтованою.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що між Національним банком України та ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» було укладено Кредитний договір № 12/09/5 від 13 травня 2014 року з подальшими змінами та доповненнями.

На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором між відповідачем та позивачем було укладено договір поруки № 12/09/5/п від 13 травня 2014 року.

Разом з тим, у подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України № 408 від 23 червня 2015 року «Про віднесення ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23 червня 2015 року прийнято рішення № 121 про запровадження з 24 червня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива».

Зазначена постанова Правління Національного банку України № 408 від 23 червня 2015 року була скасована судом.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року в справі № 826/11415/16, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року і постановою Верховного Суду в складі Касаційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року, скасовано постанову Національного банку України про визнання ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» неплатоспроможним.

Судами встановлено у даній справі, що віднесення ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних та прийняття спірної у цій справі постанови Правління Національного банку України від 23 червня 2015 року № 408 відповідачем здійснено з трьох підстав: 1) невиконання банком протягом 10-ти робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 2) одноразове грубе порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку; 3) неприведення банком своєї діяльності у відповідність з вимогами законодавства після визнання його проблемним.

Рішенням Правління Національного банку України № 352-рш від 21 травня 2019 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «КБ «Фінансова ініціатива» та рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1268 від 22 травня 2019 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» та делегування повноважень ліквідатора банку», розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» строком на два роки з 22 травня 2019 року до 21 травня 2021 року включно, та на цей період призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням повноважень ліквідатора банку ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашуту Д.Є.

В газеті «Голос України» № 96 (7102) від 24 травня 2019 року опубліковано оголошення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», та що протягом 30 днів з дня опублікування цього оголошення будуть прийматися вимоги кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», тобто до 22 червня 2019 року.

Отже, з 24 червня 2015 року у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» було запроваджено тимчасову адміністрацію (яка 27 грудня 2018 року була скасована рішенням суду), а з 22 травня 2019 року розпочато процедуру ліквідації банку. Про зазначене було публічно повідомлено 24 травня 2019 року.

Відповідно до цього, Національним банком України було здійснено звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з метою заявлення своїх кредиторських вимог. Про зазначені обставини Національний банк України зазначав і у самому позові і у поясненнях разом з якими надав суду копію заяви при кредиторські вимоги Національного банку України до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» від 19 червня 2019 року № 63-0008/31690/БТ з додатками щодо заборгованості.

У Господарському суді м. Києва розглядається справа № 910/15626/24 за позовом Компанії «Квікком Лімітед» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», ОСОБА_1 .

Предметом даного господарського спору є визнання протиправним затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в частині вимог НБУ до Публічного акціонерного товариства «КБ «Фінансова ініціатива» на загальну суму 7 710 172 667,79 грн., в тому числі за Кредитними договорами № 12/09/5 від 13 травня 2014 року, № 12/09/6 від 4 червня 2014 року, № 18 від 21 березня 2014 року та № 38 від 6 травня 2014 року на загальну суму 5 240 909 140 грн., яке оформлене рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО № 1852 від 22 липня 2019 року «Про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів «ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива»; зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та виключити кредиторські вимоги НБУ до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» на загальну суму 7 710 172 667,79 грн., в тому числі за кредитними договорами № 12/09/5 від 13 травня 2014 року, № 12/09/6 від 4 червня 2014 року, № 18 від 21 березня 2014 року та № 38 від 6 травня 2014 року на загальну суму 5 240 909 140 грн; визнання кредиторських вимог НБУ до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», які зазначені у заяві про кредиторські вимоги Національного банку України до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» від 19 червня 2019 року № 63- 0008/31690/БТ погашеними; визнання припиненою поруку ОСОБА_1 , на підставі договорів поруки №12/09/5П від 13 травня 2014 року, № 12/09/6П від 4 червня 2014 року та № 38/П від 6 травня 2014 року укладених між ОСОБА_1 та НБУ.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є пов`язаними між собою, оскільки задоволення позовних вимог Національного банку України про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , як поручителя за Кредитним договором, залежить від вирішення Господарським судом м. Києва спору щодо визнання кредиторських вимог Національного банку України до банку, забезпечених порукою ОСОБА_1 , погашеними.

Суд першої інстанції вважав, що відповідачем доведено, що дані справи пов`язані між собою, так як факти, встановлені в одній із справ, в певній мірі будуть мати преюдиційне значення для іншої справи та призведуть до належного та всебічного розгляду справи, а тому доводи сторони позивача є недоведеними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За вимогами ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року в справі № 6-1367цс15 зазначено, що зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

У постанові Верховного Суду від 8 грудня 2021 року в справі № 761/33089/20 (провадження № 61-18470св21) вказано, що тлумачення п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України свідчить, що обов`язкове зупинення провадження у справі можливе за наявності у сукупності таких умов: 1) об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, тобто неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі; 2) пов`язаність справ - пов`язаною зі справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; у тому числі йдеться про факти, які мають преюдиційне значення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Разом із тим необхідно враховувати, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду необхідно у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо ухвалити рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, предметом позову є стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за кредитним договором, укладеним між позивачем та ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива», в якому відповідач ОСОБА_1 виступає поручителем, згідно договору поруки від 13 травня 2014 року № 12/09/5/П.

Суд звертає увагу, що у позовній заяві Національний банк України просить стягнути з відповідача саме відсотки, нараховані на підставі кредитного договору від 13 травня 2014 року, в якому позичальником виступає ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива», а ОСОБА_1 є поручитем.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції не обґрунтував належним чином, у чому полягає об?єктивна неможливість розгляду цієї справи, які саме встановлені Господарським судом м. Києва обставини при розгляді справи № 910/15626/24, матимуть преюдиційне значення для вирішення цієї справи, а також ту обставину, що позивач у справі № 910/15626/24 не є її учасником.

Зазначені доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що зводяться до незгоди з суттю постановленої ухвали, виходячи з наступного.

Як вбачається з ЄДРСР, ухвалою Господарського суду м. Києва від 26 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом компанії «Квікком Лімітед (Quickcom Limited)» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», ОСОБА_1 .

Позовні вимоги компанії «Квікком Лімітед (Quickcom Limited)» викладені наступним чином: визнати протиправним затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» в частині вимог НБУ до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» на загальну суму 7 710 172 667,79 грн., в тому числі за Кредитними договорами №12/09/5 від 13 травня 2014 року, № 12/09/6 від 4 червня 2014 року, № 18 від 21 березня 2014 року та № 38 від 6 травня 2014 року на загальну суму 5 240 909 140 грн., яке оформлене рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО №1852 від 22 липня 2019 року «Про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів «ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива»; зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та виключити кредиторські вимоги НБУ до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» на загальну суму 7 710 172 667,79 грн., в тому числі за кредитними договорами № 12/09/5 від 13 травня 2014 року, № 12/09/6 від 4 червня 2014 року, № 18 від 21 березня 2014 року та № 38 від 6 травня 2014 року на загальну суму 5 240 909 140,00 грн; визнати кредиторські вимоги НБУ до Публічного акціонерного товариства «КБ «Фінансова ініціатива», які зазначені у заяві про кредиторські вимоги Національного банку України до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» від 19 червня 2019 року №63- 0008/31690/БТ погашеними.

Отже, з аналізу змісту позовних вимог у цивільній справі № 757/674/16-ц та у господарській справі № 910/15626/24 колегія суддів дійшла до висновку, що такі пов`язані між собою спільним предметом розгляду, а саме - дослідженням наявності чи відсутності законних підстав для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів (процентів) у зв`язку з укладеним між ним та Національним банком України договором поруки від 13 травня 2014 року (у справі 757/674/16-ц), який є похідним від первісного договору кредитування від 13 травня 2014 року № 12/09/5, сторонами якого є Національний банк України (кредитор) та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» (позичальник) та встановлення наявності чи відсутності правових підстав для внесення змін до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та виключення кредиторських вимог Національного Банку України до ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» (у справі № 910/15626/24).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності обставин, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, як підстав для зупинення провадження у справі.

Зазначене також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними вище.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що Національний банк України не є учасником справи № 910/15626/24, відповідно преюдиційність фактів, встановлених під час розгляду господарського спору не буде мати беззаперечного правового значення для розгляду цієї справи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з ЄДРСР ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2025 року задоволено заяви Національного банку України від 26 грудня 2024 року та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 липня 2025 про залучення до участі у справі Національного банку України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів.

Зі змісту цієї ухвали вбачається, що заяву про залучення Національного банку України у якості третьої особи у справі № 910/15626/24, позивач подав ще 26 грудня 2024 року, тобто до постановлення оскаржуваної ухвали (1 травня 2025 року), тим самим виявивши намір бути залученим до розгляду справи у господарському суді.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на зловживання відповідачем процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та порушення судом першої інстанції розумних строків розгляду справи, колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги в частині порушення строків розгляду справи, проте зазначене не впливає на законність постановленої судом першої інстанції оскаржуваної ухвали з урахуванням обставин, встановлених вище.

Ухвалення рішення про стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором на підставі договору поруки, не може бути повно та всебічно досліджено судом першої інстанції за наявних у матеріалах справи документів, оскільки до ухвалення рішення господарським судом щодо того, чи відбулось погашення заборгованості за кредитним договором чи ні, залежить правильність вирішення цього спору. А отже, висновки, викладені у рішенні господарського суду в справі № 910/15626/24 будуть мати преюдиційне значення для розгляду цієї справи.

Щодо порушення судом першої інстанції приписів ч. 1 ст. 244 ЦПК України, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, колегія суддів також не може взяти до уваги, оскільки такі посилання спростовуються наступним.

Як убачається з протоколу судового засідання від 22 квітня 2025 року, в якому були присутні представники позивача - Перетятько С.М. та Лантух Є.С., о 12 год. 42 хв. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав її проголошення до 1 травня 2025 року о 08 год. 10 хв. (а.с.246 б том 6). Повний текст оскаржуваної ухвали виготовлений та проголошений 1 травня 2025 року. Згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 250 том 6), копія оскаржуваної ухвали доставлено до електронного кабінету Національного банку України 2 травня 2025 року о 20 год. 44 хв. Відповідно, посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що апелянтом отримана така копія тільки 5 травня 2025 року спростовуються матеріалами справи.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала Печерського районного суду м. Києва від 1 травня 2025 року про зупинення провадження у справі відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати позивача понесені у зв`язку з поданням апеляційної скарги на ухвалу суду відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 1 травня 2025 рок залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус