ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7806/25 Справа № 214/159/25 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/159/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мотрук Василь Іванович, відповідача Міністерства оборони України на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року, яке ухвалене суддею Ткаченком А.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 травня 2025року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_1 , про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю військовослужбовця при виконанні ним обов`язків військової служби.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , приблизно о 20-15 годині, під час виконання обов`язків військової служби, загинув чоловік позивачки - ОСОБА_2 , який був мобілізований до лав Збройних сил України, внаслідок оголошення на території України воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією рф. Так, приблизно о 20-15 годині того дня її чоловік, перебуваючи у місці тимчасової дисклокації військової частини, був застрелений пострілом з автомату ОСОБА_3 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, із закріпленої за ним зброї, здійснив не менше трьох пострілів в ділянку голови ОСОБА_2 . Вироком суду від 10.05.2024 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, з призначенням покарання у вигляді 11 років позбавлення волі.

З посиланням на Акт розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (зникнення, смерті, аварії) від 05 серпня 2023 року, беручи до уваги втрату близької коханої людини, з якою вона мала намір прожити в шлюбі все життя, беручи до уваги ступінь її нервового потрясіння та душевних страждань, позивачка просила суд: стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю її чоловіка військовослужбовця ОСОБА_2 , 1987 р.н., під час виконання ним обов`язків військової служби внаслідок нещасного випадку, що мав місце 17 липня 2023 року, в сумі 15 000 000,00 грн., без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500 000 гривень 00 коп., без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Міністерства оборони України до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 1 211 гривень 00 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мотрук В.І., просить суд рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у суді першої інстанції представники відповідача Міністерства оборони України та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Військової частини НОМЕР_1 не оспорювали заявлені суми, а не визнавали позов, вважаючи, що вони є неналежними відповідачами. Суд першої інстанції, дійшовши обгрунтованого висновку, що Міністерство оборони України є належним відповідачем, необгрунтовано зменшив суму моральної шкоди у тридцять разів, не обгрунтувавши причини такого зменшення.

Відзив на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мотрук В.І., не подано.

В апеляційній скарзі відповідач Міністерство оборони України просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обстаивнам справи.

Апеляійна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачці заподіяна моральна шкода. Таким чином, відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, дія чи бездіяльність, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода, відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 червня 2018 року у справі №315/696/17. В даному випадку, позивачкою не доведений факт неправомірних дій або бездіяльності, вини Міністерства оборони України та причинно-наслідкового зв`язку щодо спричинення моральної шкоди.

Наполягає на тому, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, судом не враховано, що Верховний Суд в постанові від 02 липня 2020 року у справі №570/1531/17 (провадження № 51-6229км19) висловив правову позицію, що шкода, заподіяна військовослужбовцем під час несення служби з використанням джерела підвищеної небезпеки, закріпленого на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною. При цьому, в даному випадку, відповідальність за скоєння кримінального правопорушення має індивідуальний характер в залежності від тяжкості правопорушення, то відшкодування моральної шкоди повинно здійснюватися саме особою, яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу відповідача Міністерства оборони України не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Мотрука В.І., які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони позивача та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача Міністерства оборони України просили залишити без задоволення, представника відповідача Міністерства оборони України Зінченка С.О., який заперечував проти доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 та просив залишити її без задоволення, підтримавши доводи апеляційної скарги відповідача Міністерства оборони України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мотрук В.І.,підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача Міністерства оборони України підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 липня 2023 року приблизно о 20.15 годині, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 , знаходячись в місці тимчасової дислокації військової частини, а саме у лісосмузі поблизу АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, без видимих на те мотивів, маючи умисел на умисне вбивство військовослужбовця цієї ж військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_2 , тобто, протиправне заподіяння смерті іншій людині, підійшов до намету, де на той час сидів ОСОБА_2 , направив на нього закріплений за ним автомат АКС-74 та здійснив не менше трьох пострілів в ділянку голови останнього, тим самим спричинив ОСОБА_2 тілесні ушкодження у виді вогнепального кульового проникаючого наскрізного поранення голови з локалізацією вхідної рани (ран) в області лівого ока, вихідних ран - в лобно-тім`яний та тім`яно-потиличній ділянках зліва, з руйнуванням за ходом ранового каналу лівого очного яблука, м`яких тканин і кісток лівої очниці, лівої виличної кістки, утворенням множинних уламкових переломів лобної і тім`яної кісток зліва, з ушкодженням речовини та оболонок головного мозку, від яких ОСОБА_2 помер на місці події.

Указані обставини установлені вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 10 травня 2024 року у справі № 317/6523/23, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України та призначено покарання у вигляді 11 років позбавлення волі (а.с. 7-10 копія вироку).

За результатами розслідування смертельного нещасного випадку за фактом загибелі ОСОБА_2 , військовою частиною НОМЕР_1 складено Акт за формою НВ-2 проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (смерті), який мав місце ІНФОРМАЦІЯ_1 , о 20-10 годині, з молодшим сержантом ОСОБА_2 , відповідно до якого виявлено, в тому числі, порушення вимог Статуту внутрішньої служби ЗСУ та Дисциплінарного Статуту ЗСУ, притягнуто командирів військової частини до дисциплінарної відповідальності з накладенням дисциплінарних стягнень у вигляді догани (а.с. 12-14 копія акту).

Актом про нещасний випадок (зникнення, смерть) за формою НВ-3, виявлено осіб, які допустили порушення законодавства та нормативно-правових актів (з боку військової частини, сторонньої організації, сторонньої особи, потерпілого) внаслідок яких стався нещасний випадок, а саме, як заступника командира бойової машини ОСОБА_3 так і зафіксовано порушення з боку командирів старшого солдата ОСОБА_3 , які не забезпечували належного дотримання статей 11-14, 16, 58, 59, 111-116, 119, 120, 123, 124, 125, 126 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, статей 1-4 Дисциплінарного Статуту ЗСУ (а.с. 15-16 копія акту).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи доведено, що чоловік позивачки ОСОБА_2 загинув внаслідок вчинення кримінального правопорушення військовослужбовцем ОСОБА_3 в період проходження ним військової служби у в/ч НОМЕР_1 . Смерть солдата ОСОБА_2 пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, тобто, смерть загиблого наступила через незаконні дії службової особи військової частини, що входить до складу військового формування Збройних Сил України, діяльність яких здійснює Генеральний штаб, який підпорядковується Міністерству оборони України. Суд вказав, що, відповідно до ст. 170 ЦК України Збройні Сили України є тим органом виконавчої влади, на якого державою покладено здійснення заходів із забезпечення національної безпеки країни, і де проходили військову службу і загиблий солдат ОСОБА_2 , і заступник командира ОСОБА_3 , від незаконних дій якого наступила смерть ОСОБА_2 , що стало причиною завдання моральної шкоди його дружині, тому саме відповідач Міністерство оборони України повинен нести цивільну відповідальність перед позивачкою, як членом сім`ї загиблого військовослужбовця на підставі ст. 1174 ЦК України.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача Міністерства оборони України на користь позивачки ОСОБА_1 у сумі 500 000 гривень 00 копійок, суд виходив того, що сам факт загибелі її чоловіка ОСОБА_2 беззаперечно свідчить про те, що його дружина відчуваює від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру. Вона втратила близьку людину, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка позбавлена можливості матеріальноі?, емоційної та моральноі? підтримки чоловіка у подальшому своєму житті, а відновити попередніи? стан життя позивачки неможливо.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №756/10280/16-ц суд касаційної інстанції дійшов таких висновків: Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Встановлено, що предметом спору у цій справі є стягнення моральної шкоди, завданої позивачці ОСОБА_1 внаслідок загибелі її чоловіка ОСОБА_2 , під час проходження війської служби у військовій частині НОМЕР_1 , у зв?язку з незаконними діями заступника командира ОСОБА_3 , який проходив військову службу у цій же частині, у зв?язку з чим останнього було притягнуто до кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 115 КК України.

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші Закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, центри надання адміністративних послуг, центри рекрутингу та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Час та місце виконання обов`язків військової служби врегульовані у статті 24 цього Закону, відповідно до частин 1-3 статті 24 якого початком проходження військової служби вважається: день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.

Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі: перебування на лікуванні; захоплення в полон або заручником, а також інтернування у нейтральну державу; безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим; настання інших випадків, визначених законодавством.

Загиблий (померлий) військовослужбовець виключається із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) з наступного після загибелі (смерті) дня, військовослужбовець, визнаний у встановленому законом порядку безвісно відсутнім або оголошений померлим, - з дня набрання законної сили рішенням суду.

Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

В силу ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як зазначено у частині 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи наслідок джерела підвищеної небезпеки та і інших випадках, встановлених законом.

За змістом ст.1168 цього Кодексу моральна шкода може відшкодовуватися одноразово або здійснення щомісячних платежів.

Статтями 1173, 1174 цього Кодексу передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їх сімей, та членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків.

Матеріалами справи доведено в суді, що чоловік позивачки ОСОБА_2 загинув внаслідок вчинення кримінального правопорушення заступником командира ОСОБА_3 , в період проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_1 . Смерть молодшого сержанта ОСОБА_2 пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби, тобто смерть загиблого наступила через незаконні дії службової особи військової частини, що входить до складу військового формування - Збройних Сил України, діяльність яких здійснює Генеральний штаб, який підпорядковується Міністерству оборони України.

Відповідно до положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, що забезпечує функціонування системи управління охороною праці в Міноборони, Збройних Силах та Держспецтрансслужбі, і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і опосередково .координує та здійснює контроль за такою роботою в органах військового управління, військових частинах та забезпечує життєдіяльність Збройних Сил, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що вона звернулася до суду, мотивуючи вимоги про втратою коханого чоловіка та завданням їй внаслідок цього нервового потрясіння і душевних страждань, а тому вважає, що має право від Держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки Держава здійснює свої обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідно до ст. 170 ЦК України юридична особа - військова частина НОМЕР_1 , як складова частина Збройних Сил України, військового формування створеного державою є тим органом виконавчої влади, на якого державою покладено здійснення заходів із забезпечення національної безпеки країни, і де проходили військову службу і загиблий молодший сержант ОСОБА_2 , і службова особа - заступник командира ОСОБА_3 , від незаконних дій якого наступила смерть ОСОБА_2 , що стало причиною завдання моральної шкоди його дружини. Тому саме військова частина НОМЕР_1 повинна нести цивільну відповідальність перед позивачкою, як членом сім`ї загиблого військовослужбовця, на підставі ст. 1174 ЦК України.

Оскільки позивачка пред`явила позов до Міністерства оборони України, а військова частина НОМЕР_1 є третьою особою, то висновок суду про задоволення позову помилковий.

Колегія суддів виходить з того, що позивачка розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, суду не заявляла клопотань про залучення до участі у справі співвідповідача військової частини НОМЕР_1 , яка була залучена до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, тоді як процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відрізняється за обсягом прав та обов`язків.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №291/1024/18-ц.

Отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав неналежного суб`єктного складу учасників справи.

При цьому, позивачка не позбавлена права звернутись до суду з новою позовною заявою для захисту своїх прав до належних відповідачів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому колегія суддів компенсує відповідачеві Міністерству оборони України витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 9 000,00 грн.,за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мотрук Василь Іванович, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Військова частина НОМЕР_1 , про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю військовослужбовця при виконанні ним обов`язків військової служби відмовити.

Компенсувати Міністерству оборони України судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 9 000 (дев?ять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок, за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: