Справа № 766/1401/25
06 серпня 2025 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді: Майдан С.І.,
за участю секретаря: Кирпиченко І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за позовом Скадовської окружної прокуратури, в особі Державного агентства водних ресурсів України, Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника,
Ухвалою від 11.02.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 06.08.2025 року ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Прокурор Заславець О.М. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. В останнє судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про закінчення розгляду справи без участі представника прокуратури на підставі наявних у справі доказів. Надала згоду на ухвалення заочного рішення.
Від представника Держводагенства надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника, позов підтримав, просив його задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не подавав.
Зі згоди прокурора суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, звільнення ОСОБА_2 з посади провідного інженера з транспорту гаража (місто Гола Пристань) БУВР нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, що доведено рішенням суду, яке набрало законної сили.
Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Пунктом 8 ст. 134 КЗпП України передбачено повну матеріальну відповідальність службової особи, винної в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
Згідно ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи.
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Відповідно до п. 20 вказаної постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 11.11.1992 при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
У відповідності до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченому відшкодуванням, якщо інший розмір не встановлений.
Отже, оскільки звільнення ОСОБА_2 відбулося з вини службової особи БУВР нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України - ОСОБА_1 , саме на останнього покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству незаконним звільненням працівника у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 109779,95 гривень.
Відповідно до ч. 4 ст. 136 КЗпП України, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за підлеглості органу позовом вищестоячого в порядку підлеглості органу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 393 затверджено Положення про Державне агентство водних ресурсів України (далі- Положення №393), відповідно до п. 1 якого Державне агентство водних ресурсів України (Держводагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів.
Згідно п. 7 Положення № 393 Держводагентство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідно до п. 1 Положення про Басейнове управління водних ресурсів нижнього Дніпра, затвердженого наказом від 04.08.2023 № 101 Державного агентства водних ресурсів України (далі Положення № 101), Басейнове управління водних ресурсів нижнього Дніпра (далі БУВР нижнього Дніпра) є бюджетною неприбутковою організацією, яка належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України (Держводагенства). Управління здійснює свої повноваження безпосередньо та через створені в установленому порядку підпорядковані йому організації (п.7 Положення № 101).
Управління є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України зі своїм найменуванням, власні бланки, самостійний та зведений баланси, рахунки в органах Державної казначейської служби ( п. 17 Положення № 101).
Управління очолює керівник (начальник), який призначається на посаду і звільняється з посади Головою Держводагентства шляхом укладення та розірвання з ним контракту за погодженням з місцевою державною адміністрацією (п.10 Положення № 101).
В силу приписів пп. 1, 10 п.11 Положення № 101 керівник Управління: очолює Управління, здійснює керівництво його діяльністю; затверджує штатні розписи та кошториси підпорядкованих організацій.
Структуру, штатний розпис та кошторис доходів і видатків на утримання Управління затверджує Голова Держводагенства (п. 13 Положення № 101).
Відповідно до статті 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів.
Головним розпорядником бюджетних коштів є Державне агентство водних ресурсів України.
Таким чином, Державне агентство водних ресурсів України, будучи вищестоящим органом управління у порядку підлеглості відносно до Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра, наділено правом звертатися до суду з позовом до керівника підприємства про стягнення матеріальної шкоди.
Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право прокурора звертатися до суду в інтересах держави передбачено також статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та статтею 56 ЦПК України.
У відповідності до ч.4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертаються до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно з частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з також у разі відсутності такого органу Аналіз п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка с неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове З`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У даному випадку у зв`язку з не здійсненням захисту інтересів держави (бездіяльності компетентного органу), прокурор звертається до суду в інтересах Державного агентства водних ресурсів України, Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України як органів, уповноважених державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах та якими не вжито заходів до стягнення з колишнього начальника БУВР нижнього Дніпра ОСОБА_1 у судовому порядку шкоди у сумі 109779,59 грн, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 .
Крім того, 04.11.2024 року Скадовською окружною прокуратурою на адресу Державного агентства водних ресурсів України як до центрального органу виконавчої влади. уповноваженого на звернення до суду, скеровано лист про надання інформації щодо вжитих заходів з приводу стягнення коштів з начальника БУВР нижнього Дніпра, матеріальної шкоди, заданої незаконним звільненням ОСОБА_2 у порядку регресу та повідомлення причин бездіяльності, у разі невжиття заходів.
Листом Державного агентства водних ресурсів України від 22.11.2024 року повідомлено про невжиття заходів із стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_1 через відсутність доступу до реєстру судових рішень, призупиненням здійснення правосуддя судами України через військову агресію з 24.02.2022, відсутністю наміру самостійного звернення до суду через пропуск строку давності.
Листом від 25.12.2024 року № 54-3868Вих-24 БУВР нижнього Дніпра повідомило, що заходи щодо пред`явлення регресної вимоги до посадової особи, якою було прийнято незаконне рішення щодо звільнення ОСОБА_2 . БУВР нижнього Дніпра не вживалися, оскільки ОСОБА_1 було звільнено Держводагентством з посади 11.08.2023, та Управління не планує вживати, оскільки наразі доступ до паперових документів частково обмежений та через відсутність відповідних коштів.
Отже, компетентними органами жодних заходів на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави, не вжито, і наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, не встановлено.
Зазначене свідчить про те, що уповноважені органи самоусунулись від захисту інтересів держави та суспільства у спірних правовідносинах.
Звернення прокурора до суду з відповідним позовом спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права і задоволення суспільної потреби у відновленні законності.
Будь-якого іншого способу захисту порушеного права держави чинним законодавством не встановлено.
За практикою Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Російської Федерації», від 26.06.2009 у справі «Бацаніна проти Росії») підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів держави.
Європейський суд вважає, що обставина ініціювання порушення справи прокурором перед судом не ставить протилежну сторону у «суттєво невигідне становище» за умови дотримання прокурором «справедливого балансу» між сторонами (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Бацаніна проти Росії»).
За сталою практикою Європейського суду принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996).
У той же час, саме незвернення уповноваженого органу до суду вже саме по собі ставить державу, як сторону в процесі, у невигідне становище через не реалізацію права на звернення до суду за захистом прав. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Беззаперечним є той факт, що позов прокурора, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
Отже, достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу державної влади, місцевого самоврядування є, зокрема, факт не здійснення цим органом захисту державних інтересів незалежно від причин такої бездіяльності. Факт порушення інтересів держави та не здійснення у зв`язку з цим Державним агентством водних ресурсів України захисту законних інтересів держави підтверджуються матеріалами позовної заяви, а причина, через яку позивачем не здійснено відповідних дій, жодним чином не перешкоджає прокурору здійснювати представництво інтересів держави в особі вказаного органу згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18. Згідно з останньою сам факт незвернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, аналогічна позиція висвітлена у постанові КГС ВС від 13.02.2024 у справі № 813/2417/17, ВП ВС від 28.09.2022 у справі № 483/448/20).
Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд
Позов Скадовської окружної прокуратури, в особі Державного агентства водних ресурсів України, Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра Державного агентства водних ресурсів України, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Басейнового управління водних ресурсів нижнього Дніпра шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення працівника ОСОБА_2 у сумі 109779,59 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду в порядку ст. 355 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: С.І. Майдан