Номер провадження 2/243/1371/2025
Номер справи 243/5286/25
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

« 11 » серпня 2025 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді Гончарової А.О.,

за участю секретаря судового засідання Слободкіної Т.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Тактарової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі Наказу № 29-к «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» від 10 травня 2022 року, в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер" про визнання незаконною відмови у звільненні, зобов`язання провести звільнення та надати копію наказу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до КНП "Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер" про визнання незаконною відмови у звільненні, зобов`язання провести звільнення та надати копію наказу, стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона працювала на посаді заступника головного бухгалтера бухгалтерської служби (відділення СНІД) у КНП «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер». 19 травня 2025 року вона подала письмову заяву з проханням звільнити її 30 травня 2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ч.3 ст.38 КЗпП України. Проте, у зазначений строк її не було звільнено та не було проведено остаточний розрахунок у день звільнення. Також, їй не було надано наказ про звільнення, що унеможливлює оформлення документів до ПФУ, тому вона не змогла підтвердити статус непрацюючого пенсіонера, що призвело до ненарахування передбачених законодавством індексації, підвищення, надбавки до пенсії. Незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань, емоційного напруження, втрати соціальних гарантій та порушення її прав.

В зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати дії відповідача щодо відмови у звільненні незаконними, зобов`язати відповідача звільнити її з роботи з 30 травня 2025 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, зобов`язати відповідача видати їй копію наказу про звільнення, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та покласти судові витрати на відповідача.

24 червня 2025 року відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач займала посаду заступника головного бухгалтера (відділення СНІД), була матеріально відповідальною особою та входила до складу комісії з реорганізації юридичної особи публічного права КНП «Донецький обласний центр з профілактики та боротьби зі снідом». До написання заяви про звільнення позивач повідомляла, що має намір звільнитись, тому головний бухгалтер підприємства просила позивача передати певні документи. 19 травня 2025 року на електронну адресу підприємства надійшла заява позивача про звільнення. В даній заяві вона просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням 30.05.2025 року. 20 травня 2025 до керівника установи надійшла доповідна записка від головного бухгалтера щодо не передання позивачем документів, також зазначивши весь перелік документів, які необхідно передати позивачу. На підставі зазначеного керівник установи поставив резолюцію на заяві про звільнення позивача: після завершення процедури і приєднання та узгодження з головним бухгалтером. 30 травня 2025 року позивач передала формально частково матеріальні цінності, зробивши свою накладну в довільній формі. Протягом усього часу з 30.05.2025 до 19.06.2025 року головний бухгалтер та керівник підприємства намагались зв`язатись з позивачем за її номером телефону та домовитись вирішити питання щодо передання матеріальних цінностей у встановленому законодавством порядку, оскільки позивач є матеріально відповідальною особою, звільнення могло бути проведене лише після повної передачі матеріальних цінностей, що є обов`язком відповідно до посадової інструкції та чинного законодавства. Установою було зроблено накладну, затверджену чинними нормативно-правовими актами від 02.06.2025 № 6. Проте, позивач на телефоні дзвінки не відповідала. Оскільки станом на 19 червня 2025 року питання щодо передання матеріальних цінностей та звільнення позивача на підставі заяви від 19.05.2025 так і не було вирішено, керівником підприємства було прийнято рішення про припинення трудового договору з 30 травня 2025 року, виплатити компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01.05.2025 по 30.05.2025, відшкодувати за час затримки розрахунку при звільненні (наказ від 19.06.2025 № 95-к/тр) та наказом № 96 к/тр від 19.06.2025 Про доповнення до попереднього наказу зобов`язано заступника головного бухгалтера провести повний розрахунок з позивачкою, а позивача, як матеріально-відповідальній особі передати матеріальні цінності на склад. Також перероблено накладну (вимогу) № 6, проведено всі розрахунки та листом установи від 19.06.2025 № 01/10/369 направлено всі документи позивачу для ознайомлення шляхом направлення на адресу позивача поштовим зв`язком. Звільнення було проведене саме з дати, вказаної позивачкою у заяві, а саме з 30 травня 2025 року. Розрахунок проведено в повному обсязі, включаючи компенсацію. Позивачці повністю виплачено заробітну плату, компенсацію за невикористані дні відпустки, та компенсацію за затримку розрахунку. Крім того, одночасно слід зазначити що вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною, оскільки позивачка не надала жодних доказів моральних страждань, їх обсягу, причинного зв`язку з діями відповідача.

В зв`язку з викладеним відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач, ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, наполягала на задоволенні позову. Позивач підтвердила, що її було звільнено, але не 30.05.2025, як вона просила, а 19.06.2025. Не передала певні звіти, оскільки ще не настав час для їх сдачі. Зазначила, що своїми діями відповідач підірвав її ділову репутацію. Крім того, затримка у звільненні та вчасній виплаті компенсації при звільненні негативно вплинули на стан її здоров`я, на підтвердження чого вона надала медичні довідки.

Представник відповідача, КНП "Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер", Тактарова С.А., яка діє на підставі довіреності від 30 червня 2025 року за №01/10/386, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, на обґрунтування своєї позиції навела доводи, аналогічні викладеним у відзиві. Зазначила, що затримка при звільненні відбулась з вини позивача, оскільки вона є матеріально відповідальною особою і вчасно не надала необхідні документи з передачі матеріальних цінностей. Проте, в наказі про звільнення було вказано дату звільнення саме 30.05.2025, як і просила позивач. Щодо стану здоров`я позивача, то представник відповідача зазначила, що позивач є особою з інвалідністю, і стан її здоров`я зумовлений саме наявністю хронічних хвороб, а не діями відповідача. Позивачем не було доведено зв`язку між погіршенням її стану здоров`я та діями відповідача.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку.

Позивач, ОСОБА_1 , яка займала посаду головного бухгалтера КНП «Донецький обласний центр з профілактики та боротьби із СНІДом», була обрана членом комісії з реорганізації юридичної особи публічного права КНП «Донецький обласний центр з профілактики та боротьби із СНІДом», що встановлено наказом директора департаменту охорони здоров`я Донецької обласної державної адміністрації «Про виконання розпорядження голови облдержадміністрації, начальника обласної військової адміністрації від 07.02.2025 року №95/5-25» від 07.02.2025 року за №59/73-25.

Наказом КНП «Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер» від 19.06.2025 за №95-к/тр «Про припинення трудового договору» заступника головного бухгалтера бухгалтерської служби (відділення СНІД) ОСОБА_1 звільнено з 30.05.2025 за власним бажанням за ст.38 КЗпП України на підставі особистої заяви, надісланої на електронну пошту від 19.05.2025. Визначено провести компенсацію за невикористану відпустку за періоди роботи з 01.05.2025 по 30.05.2025 2 к/д; відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні (згідно з ст.117 КЗпП) за 20 календарних днів в сумі 11 615,80 грн.

Відповідач здійснив нарахування позивачу коштів за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 12 199,77 грн. та компенсації за невикористану відпустку в сумі 580,79 грн., та позивач з вирахуванням податків та зборів отримала на свій картковий рахунок 9 841,03 грн., що було підтверджено сторонами в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Згідно з ст. 43 Конституції України - кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно зі ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належним чином оформлену книжку і здійснити з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Власник або уповноважений ним орган за законом не наділяється правом щодо висунення будь-яких вимог до працівника при звільненні його за власним бажанням. Неподання обхідних листків, не завершення дорученої роботи, інші обставини не звільняють власника або уповноважений ним орган від обов`язку припинити трудовий договір і провести з працівником повний розрахунок та видати йому оформлену трудову книжку.

Якщо ж, наприклад, працівник має заборгованість перед підприємством, то до нього можуть бути застосовані пункти 2 або 5 частини першої статті 134 КЗпП України, які передбачають матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству. Тому роботодавець має право (за потреби) звернутися до суду з позовом про стягнення з працівника завданої шкоди у порядку цивільного судочинства.

Аналогічної позиції в цьому питанні дотримується й Верховний Суд, який у своїх рішеннях звертав увагу, що відсутність заповненого обхідного листа або акту приймання-передачі справ і документів не може бути підставою для відмови у звільненні (постанова ВС від 10.10.2018 №359/2642/16-ц).

Всупереч вищенаведеним вимогам трудового законодавства відповідач своєчасно не виконав свій обов`язок щодо розірвання трудового договору з позивачем, затримавши виконання свого обов`язку на кілька тижнів, і звільнив позивача лише 19.06.2025 року, провівши з ним всі необхідні розрахунки.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача саме за ч.3 ст.38 КЗпП України, то ця вимога не ґрунтується на законі.

Так, Верховний Суд у постанові від 23.04.2025 у справі № 369/12450/21 роз`яснив, що звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП через порушення роботодавцем трудового законодавства можливе лише за наявності таких порушень на момент подання заяви про звільнення.

Позивачем було долучено копію її заяви про звільнення, з якої вбачається, що вона просила її звільнити за власним бажанням, з наданої заяви не встановлено, що позивач просила її звільнити через порушення відповідачем, зокрема, вимог трудового законодавства чи умов трудового договору.

Оскільки позивач не уточнила своїх позовних вимог і в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову в повному обсязі, враховуючи, що відповідачем вже оформлено звільнення позивача та проведено з нею всі необхідні розрахунку, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 11, 13 ЦПК України 2004 року).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Разом з тим, враховуючи, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено факт порушення її законних прав, яке полягало у затримці її звільнення з роботи, що призвело до моральних страждань, оскільки позивач перебувала у стані невизначеності щодо подальших своїх дій та була змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Разом з тим, з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої затримкою при звільненні, який вказаний позивачем у розмірі 20 000,00 грн., є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Медичні обстеження долучені позивачем до матеріалів, які проведені до звернення до суду, не підтверджують погіршення здоров`я позивача саме з вини відповідача.

Враховуючи викладене, а також оформлення звільнення позивача до ухвалення рішення по справі та проведення всіх розрахунків з виплатою компенсації за затримку розрахунку при звільненні, нетривалий час з надання заяви про звільнення до наказу про звільнення, виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача та вважає, що грошова сума у розмірі 500,00 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду.

Щодо зауважень позивача на протокол судового засідання від 09.07.2025, суд зазначає, що 09.07.2025 року судове засідання було відкладено через неможливість забезпечення участі всіх учасників судового засідання в зв`язку з нестабільною роботою інтернету у представника відповідача через військові атаки РФ. В зв`язку з цим судове засідання 09.07.2025 не проводилось, що в даному випадку суттєвим чином не вплинуло на права позивача та на вирішення спору по суті.

Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 грн.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 500,00 грн.

Отже процентне співвідношення задоволених вимог становить 2,5% ((500,00 грн. - задоволені вимоги) / (20 000,00 грн. - заявлені позовні вимоги )*100%).

З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 60,56 грн. (2 422,40 грн. - сплачений судовий збір * 2,5%), який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача і тому з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті нею судового збору у розмірі 60,56 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 128, 131, 133, 141, 259, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер" про визнання незаконною відмову у звільненні, зобов`язання провести звільнення та надати копію наказу, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Обласний клінічний протитуберкульозний диспансер", розташованого за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Кирилкіна, буд. №10, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. (п`ятсот грн. 00 коп.) та витрати п сплаті судового збору в сумі 60,56 грн. (шістдесят грн. 56 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 14 серпня 2025 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду

Донецької області А.О. Гончарова