Справа № 495/7315/24
Провадження № 2/513/228/25
Саратський районний суд Одеської області
19 серпня 2025 року Саратський районний суд Одеської області у складі: головуючої судді Рязанової К.Ю., за участю секретаря судового засідання Филипчук Л.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства, -
у с т а н о в и в:
У провадженні судді Саратського районного суду Одеської області Бучацької А.І. перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства.
У позовній заяві позивач просить: визнати його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , народженої відповідачкою ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Татарбунари Татарбунарського району Одеської області. Внести відповідні зміни про батька до актового запису № 149 від 28 жовтня 2010 року, який було складено відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, про народження дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Татарбунари Татарбунарського району Одеської області, зазначивши її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 та видати нове Свідоцтво про народження ОСОБА_3 , змінивши прізвище батька з " ОСОБА_4 " на " ОСОБА_5 ", по батькові батька з " ОСОБА_6 " на " ОСОБА_7 ".
Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача ОСОБА_1 для дачі особистих пояснень у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства.
На підставі рішення Вищої ради правосуддя № 587/0/15-25 від 20 березня 2025 року суддя ОСОБА_8 звільнена з посади судді Саратського районного суду Одеської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Розпорядженням керівника апарату Саратського районного суду Одеської області № 12 від 15 квітня 2025 року справу передано на повторний автоматизований розподіл справ.
Відповідно до автоматичної системи документообігу, справу перерозподілено судді Саратського районного суду Одеської області Рязановій К.Ю.
Ухвалою судді від 22 квітня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства, та призначено дану справу до судового розгляду по суті на 26 травня 2025 року на 10 годину 30 хвилин. Визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача ОСОБА_1 для дачі особистих пояснень у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 повторно не з`явився, засобами поштового зв`язку надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що наполягає на задоволенні заявлених ним позовних вимог.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Абросімов А.П. до суду не з`явились, надіслали заяви про розгляд справи без їхньої участі.
Представник третьої особи Білгород-Дністровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в судове засідання не з`явився.
Суд вивчивши матеріали справи, дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.
Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.
Зі змісту ЦПК України вбачається, що суд вправі визнати явку сторони обов`язковою в судове засідання, якщо визнає потрібним, щоб сторона яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.
Так судом встановлено, що ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача ОСОБА_1 для дачі особистих пояснень у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства. Розгляд справи відкладено на 15:00 годину 22 січня 2025 року, про що повідомити учасників справи.
Відповідно до рекомендованого повідомлення на 22 січня 2025 року адресат відсутній за вказаною адресою. У часники справи у судове засідання не прибули. Розгляд справи відкладено до 03 березня 2025 року.
03 березня 2025 року учасники справи у судове засідання не з`явились. Були повідомлені шляхом направлення повідомлення у додаток Viber. Розгляд справи відкладено на 26 березня 2025 року на 11:00 годину.
Відповідно до рекомендованого повідомлення на 26 березня 2025 року ОСОБА_9 отримав повідомлення.
Ухвалою судді від 22 квітня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства, та призначено дану справу до судового розгляду по суті на 26 травня 2025 року на 10 годину 30 хвилин. Визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача ОСОБА_1 для дачі особистих пояснень у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства.
26 травня 2025 року у судове засідання учасники справи не прибули. Відповідно до рекомендованого повідомлення скерованого на адресу ОСОБА_1 «адресат відсутній за вказаною адресою». Розгляд справи відкладено на 03 липня 2025 року.
03 липня 2025 року учасники справи у судове засідання не прибули. Рекомендоване повідомлення скероване на адресу ОСОБА_1 повернулось із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Розгляд справи відкладено на 19 серпня 2025 року на 13 годину 45 хвилин.
19 серпня 2025 року учасники справи у судове засідання не прибули, рекомендоване повідомлення скероване на адресу ОСОБА_1 повернулось із відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою.
Учасниками справи, згідно положень статей 42, 48 ЦПК України у позовному провадженні є позивач, відповідач і треті особи.
При цьому, станом на 19 серпня 2025 року у жодне з призначених судових засідань після визнання явки позивача обов`язковою позивач не з`явився, інші учасники також у судові засідання не прибули.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом, якщо визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що право сторони не з`являтись у судове засідання разі звернення з клопотанням про розгляд справи за її відсутності не є абсолютним і може бути обмежене судом шляхом постановлення ухвали про визнання явки цієї сторони обов`язковою.
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Відповідно до ч. 4 ст. 212 ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
З огляду на зазначене, законодавець передбачив можливість, у виключних випадках, дистанційного розгляду справи з використанням власних технічних засобів.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави та з боку держави може бути піддане обмеженням, зокрема шляхом встановлення певної процедури розгляду справи.
Диспозитивність (від лат. dispono - розпоряджаюся) - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності перш за все розкривається через положення хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це. Вказані принципи надають кожному учаснику справи можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях.
Не дивлячись на те, що Саратський районний суд Одеської області працює в штатному режимі, заяв від позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів до суду не надходило.
Доречно зважити також на правову позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Як встановлено судом із матеріалів справи, у судові засідання, що призначалися судом позивач, явка якого у судове засідання для дачі особистих пояснень була визнана судом обов`язковою, не з`явився, при цьому про день та час судового розгляду сторона позивача була належним чином повідомлена, про що свідчать довідки про доставку SMS-повідомлень та рекомендовані повідомлення.
Повідомлення учасників у справі за допомогою SMS повідомлень суд вважає належним, з урахуванням наступного.
Так, задля здійснення правосуддя у розумні строки, з урахуванням норм цивільного законодавства, що встановлюють строки для розгляду справ, судом можуть застосовуються альтернативні засоби для повідомлення учасників у справі, зокрема за допомогою SMS повідомлень.
Надсилання повідомлення/судової повістки рекомендованим листом з повідомлення про вручення є способом забезпечення права учасника справи знати про рух справи у якій вона є стороною. В той же час, повідомлення учасника про рух справи може здійснюється альтернативними засобами комунікації - телефоном, електронною поштою, месенджерами. Такі дії, хоч і не передбачені процесуальним законом, але мають ту ж саму мету - проінформувати учасника справи. Отже, правова мета досягається, але в інший спосіб, який не передбачений законом.
Можливість інформування учасників справи про судове провадження альтернативними засобами комунікації (тобто не рекомендованим листом і не на офіційну електронну адресу) прямо перебачено законом. Зокрема, відповідно до статті 128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію. Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними.
Такі правові висновки викладені в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 листопада 2022 у справі №560/5541/20.
Системний аналіз п.3 частини першої ст.257 ЦПК України та положень ст.223 цього Кодексу свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності явки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання. Тобто вказує на врахування судом поважності причин неявки позивача до суду та повідомлення про причини нявки. Це пов`язано із дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого, кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами.
Аналіз зазначених норм вказує на те, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.
Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.
Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).
З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
З огляду на неприбуття позивача в судове засідання повторно, явка якого в судове засідання була визнана обов`язковою, неповідомлення позивачем про причини неприбуття до суду повторно, та неможливість розгляду справи у зв`язку з неявкою позивача, з урахуванням предмету спору та суб`єктивного складу сторін, суд вважає, що наявні підстави за яких позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.
Керуючись ст. ст. 15, 131, 133, 137, 141, 142, ст. 223, ст. 257 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства, - залишити без розгляду.
Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 ЦПКУкраїни, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Суддя К. Ю. Рязанова