Справа №639/3082/25
Провадження №2/639/1283/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року Новобаварський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Баркової Н.В.,

за участю секретаря Кобзар І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тімохов О.Є. звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Тімохова О.Є. звертається до суду з даним позовом до ОСОБА_2 з метою визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частку цієї квартири, як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Так, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_3 ) було укладено шлюб 23.08.2003 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №436, про що видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.11.2023 року (справа №639/5739/23) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволені повністю, шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 23.11.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. за реєстровим №6777, за згодою ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 прийняла у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м. Зазначена квартира була набута під час шлюбу і джерелом її набуття були спільні сумісні кошти подружжя. Метою укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири були, перш за все, інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, посилаючись на ст.ст. 60, 61, 63, 70 СК України та ч.3 ст. 372 ЦК України позивач в порядку розподілу спільного майна подружжя - квартири АДРЕСА_2 , просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, ринкова вартість якої дорівнює 873 902,00 грн.

У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 06.05.2025 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Призначено підготовче засідання.

15.07.2025 року ухвалою Новобаварського районного суду міста Харкова від 15.07.2025 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання 20.08.2025 року учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тімохов О.Є. надав письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ящук Н.А. надала письмову заяву про визнання позову, в якій одночасно просила розглянути справу у її відсутність та у відсутність відповідача.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 23.08.2003 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблений відповідний актовий запис №436 та підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 23.08.2003 року. Прізвище дружини змінено на « ОСОБА_4 » (а.с. 13).

Так, на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 23.11.2021 року та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. за реєстровим №6777, ОСОБА_2 прийняла у власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., на що її чоловік надав свою згоду у відповідній заяві, справжність підпису на якій 23.11.2021 року засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. за реєстровим №6776, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.11.2021 року та від 17.06.2025 року (а.с. 15, 16, 54).

Ринкова вартість квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 873 902,00 грн., що підтверджується Звітом про незалежну оцінку від 23.03.2025 року №2305/25-1 (а.с. 17-38).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.11.2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено повністю. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23.08.2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 436 - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 14).

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання права.

Суд зазначає, що дійсно відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 4, 5 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Однак, за змістом пункту третього частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За змістом п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності таких осіб, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення чч.4, 5 ст.71 Сімейного кодексу щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим відповідної суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) із таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної суми.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їх спільній частковій власності.

В даному випадку позовні вимоги про поділ в натурі квартири та стягнення грошової компенсації позивачем не заявлені.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В результаті розгляду даної справи судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що спірна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 придбана сторонами під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, що визнано відповідачем і не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Докази того, що майно набуто виключно або частково за кошти, які належали особисто відповідачу ОСОБА_5 або на підставі договору дарування чи в порядку спадкування - суду не надані. За таких обставин, суд виходить із презумпції права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, і вважає за необхідне позов ОСОБА_1 задовольнити, визнавши об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, виходячи з відсутності вимог про поділ майна в натурі і рівності часток майна дружини та чоловіка, враховуючи визнання позову відповідачем і в цій частині, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 6, 7, 12, 13, 43, 76-89, 131, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 70, 71 СК України, ст.ст.11, 365 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне рішення складено 20.08.2025 року.

Суддя Н.В. Баркова