Номер провадження: 22-ц/813/1758/25
Справа № 507/284/24
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року

за позовом ОСОБА_2 до Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватне підприємство "Славтич" про визнання правочинів недійсними,

встановив:

У лютому 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила визнати Угоду №1 від 16.03.2011 року та Угоду №2 від 05.04.2011 р. про внесення змін до договору оренди землі, реєстровий №10 від 09.09.2009 року, що укладена Любашівською районною державною адміністрацією, Приватним Підприємством «Славтич» та громадянкою ОСОБА_3 недійсними.

Вирішити питання щодо судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 27 серпня 2009 року, на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 28 серпня 2008 року №441/Ад-2008, між Любашівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Приватним підприємством «Славтич», був укладений договір оренди землі, за умовами якого Любашівською РДА передано ПП «СЛАВТИЧ» в строкове платне користування земельну ділянку, загальною площею 0,4253 га, кадастровий номер - 010030514 строком на 49 років, земельна ділянка відноситься до «земель промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення».

За умовами вказаного договору погоджено розмір орендної плати, що сплачується орендарем у грошовій формі.

За договором дарування від 22 вересня 2010 року укладеним між ПП «Славтич» та ОСОБА_3 остання прийняла в дар нежитлову будівлю, будівлю ковбасного цеху, що знаходиться в селі Троїцьке, Любашівського району, Одеської області, розташованого на земельній ділянці площею 1757 кв. м., кадастровий номер 010030514, яка розташована на території Троїцької сільської ради та знаходиться в користуванні ПП «Славтич», на підставі договору оренди від 27.08.2009 року.

Між Любашівською РДА та ПП «Славтич» та громадянкою ОСОБА_3 16 березня 2011 року було укладено Угоду №1 про внесення змін до договору оренди землі реєстровий №10 від 09.09.2009 року, якою були внесені зміни до Договору оренди землі, реєстровий №10 від 09.09.2009 року, а саме здійснено зміну суб`єкта оренди орендаря з ПП «Славтич» на гр. ОСОБА_3 .

05 травня 2011 року укладено Угоду №2 про внесення змін до договору оренди землі реєстровий №10 від 09.09.2009 року, між Любашівською РДА та ОСОБА_3 , якою вносилися зміни до інших умов договору оренди.

Позивачка вважає незаконними вказані угоди, оскільки неможливим є передача у користування фізичній особі в оренду земельної ділянки, яка відноситься до «земель промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення»; жодним розпорядним актом не вирішувалось питання про вилучення від попереднього орендаря ПП «Славтич» та передачу новому орендарю ОСОБА_3 , зміну цільового призначення відповідної земельної ділянки.

Також, згідно інформаційної довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12.10.23 року орендарем земельної ділянки (кадастровий номер 010030514) є колишній директор ПП «Славтич» ОСОБА_4 (первісний орендар). Дані про те, що орендарем земельної ділянки є позивачка, відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, так як державна реєстрація речових прав на нового орендаря не була проведена у відповідності щодо проведення державної реєстрації.

Зважаючи на викладене, позивачка вважає, що не отримала право оренди земельної ділянки, оскільки право оренди виникає з моменту державної реєстрації цього права. Попри наявність Угоди №1 про внесення змін до договору оренди землі від 16.03.2011 року, та Угоди №2 про внесення змін до договору оренди землі від 05 квітня 2011 року, вона не користується земельною ділянкою, до того ж, рухоме майно, для обслуговування якого відводилася ця земельна ділянка - є зруйнованим, на земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна (довідка ПП «Славтич» з фотофіксацією - додається).

Отже, Угода №1 та Угода №2 про внесення змін до договору оренди землі, реєстровий № 0 від 09.09.2009 року не були зареєстровані відповідно до законодавства та відомості про них не вносилися до жодного з державних реєстрів, за своїм змістом по суті маскували укладення нового договору оренди землі з новим власником майна, який не мав права набувати права оренди земель промисловості.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на обставини якими обґрунтовано позов, просить скасувати рішення Любашівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представниця скаржниці адвокат - Сабліна Ю.С., доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представниці ОСОБА_2 - адвоката Сабліної Ю.С. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

27 серпня 2009 року на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 28 серпня 2008 року №441/Ад-2008, між Любашівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Приватним підприємством «Славтич»(орендар) укладений договір оренди землі, за умовами якого Любашівською РДА передано ПП «СЛАВТИЧ» в строкове платне користування земельну ділянку земель іншої промисловості (3.1.5.), загальною площею 0,4253 га, кадастровий номер -010030514 строком на 49 років. За умовами вказаного договору погоджено розмір орендної плати, що сплачується орендарем у грошовій формі (а.с.22).

Згідно договору дарування, який укладено між ПП «Славтич» та ОСОБА_3 від 22 вересня 2010 року, остання прийняла в дар нежитлову будівлю, будівлю ковбасного цеху, що знаходиться в селі Троїцьке, Любашівського району, Одеської області, розташований на земельній ділянці площею 1757 кв. м., кадастровий номер 010030514, яка розташована на території Троїцької сільської ради та знаходиться в користуванні ПП «Славтич» на підставі договору оренди від 27.08.2009 року (а.с.27).

Також, згідно договору дарування , який укладено між ПП «Славтич» та ОСОБА_3 22 вересня 2010 року, остання прийняла в дар нежиле приміщення, приміщення офісу та господарчих будівель, що знаходиться в селі Троїцьке, Любашівського району, Одеської області, розташований на земельній ділянці площею 2058 кв. м., кадастровий номер 010030514, яка розташована на території Троїцької сільської ради та знаходиться в користуванні ПП «Славтич» на підставі договору оренди від 27.08.2009 року (а.с.28).

16 березня 2011 року Любашівська РДА, ПП «Славтич» та громадянка ОСОБА_3 уклали угоду №1 про внесення змін до договору оренди землі реєстровий №10 від 09.09.2009 року, якою були внесені зміни до Договору оренди землі, реєстровий №10 від 09.09.2009 року, а саме здійснено зміну суб`єкта оренди орендаря з ПП «Славтич» на гр. ОСОБА_3 , а також доповнено п. 3 Договору щодо розташованих на земельній ділянці об`єктів нерухомо майна (а.с.21).

Також 05 квітня 2011 року укладено угоду №2 про внесення змін до договору оренди землі реєстровий №10 від 09.09.2009 року, між Любашівською РДА та ОСОБА_3 , якою за взаємною згодою сторін п.3 договору викладено в новій редакції, саме зазначено про знаходження на вказаній земельній ділянці прийнятих ОСОБА_5 у дар, приміщень офісу та господарчих будівель (а.с. 11).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майна від 25 жовтня 2023 року та інформаційної довідки Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12 жовтня 2023 земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0514 належить Любашівській селищній раді на праві комунальної власності та відноситься до земель сільськогсподрського призначення (а.с.10).

Прізвище позивачки ОСОБА_3 після одруження змінено на Урсул (а.с.49).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Частиною першою статті 93 ЗК України (тут і далі у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного, органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 377 ЦК України (тут і далі у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди) (частина третя статті 415 ЦК України).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).

Статтею 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Тож, апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, виснує, що зважаючи на набуття позивачкою права власності на нежитлові будівлю та приміщення, будівлю ковбасного цеху, приміщення офісу та господарчих будівель, що розташовані на земельній ділянці Любашівської селищної ради із кадастровим номером 010030514, є таким що відповідає зазначеним вище нормам, укладення між ОСОБА_2 , Любашівською РДА та ПП «Славтич» Угод №1 та №2 про зміну суб`єкта оренди та уточнення складу розташованих на земельній ділянці споруд.

При цьому, безпідставними є посилання скаржниці на те, що земельна ділянка із кадастровим номером 010030514, зважаючи на визначення у договорі оренди від 23 серпня 2009 року її цільового призначення, як землі іншої промисловості, не могла бути передана їй в оренду, як фізичній особі, з огляду на таке.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, тут і надалі по тексту).

Згідно із статтею 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 65 ЗК України визначено, що землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 66 ЗК України до земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд. Землі промисловості можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Отже, такими, що не ґрунтуються на положеннях національного законодавства та зводяться до суб`єктивного і хибного тлумачення норм права є доводи ОСОБА_1 про те, що необхідною передумовою для передачі земельної ділянки із кадастровим номером 010030514 їй в оренду була зміна цільового призначення цієї землі.

Апеляційний суд звертає увагу скаржниці на те, що перебування земельної ділянки у використанні установ чи організацій для здійснення відповідної діяльності має значення для первісного визначення цільового призначення земельних ділянок однак, зважаючи на положення ч. 2 ст. 66 ЗК України, вказане не вливає на можливість перебування їх у державній, комунальній чи приватній власності окремих осіб, водночас, національне законодавство не містить жодних обмежень щодо кола приватних осіб, що можуть набути право власності на вказані земельні ділянки: юридичні особи, фізичні особи чи фізичні особи-підприємці.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 7 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди земельної ділянки припиняється договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду лише в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Водночас, відповідно до статті 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Так, уклавши Угоди №1 (16 березня 2011 року) та №2 (05 травня 2011 року) Любашівська РДА, ПП «Славтич» і позивачка ОСОБА_1 виразили власні волевиявлення та дійшли згоди, зокрема, про визначення нового орендаря за раніше укладеним договором оренди земельної ділянки.

Не є підставою для визнання оспорюваних угод недійсними і відсутності їх державної реєстрації, оскільки, як слушно зазначено судом першої інстанції, така не входить до переліку підстав недійсності правочину визначених ст. 203 ЦК України, не є такими і: руйнування належного позивачці нерухомого майна та не користування відповідною земельною ділянкою, про що зауважує ОСОБА_1 , крім того, вказані обставини, у порушення положень ст. ст. 12, 77-81 ЦПК України позивачкою не доведені.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про необхідність у спірних правовідносинах вилучення Любашівською районною державною адміністрацією земельної ділянки із кадастровим номером 010030514 у попереднього орендаря окремим рішення, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що неналежне виконання умов договору є підставою для його зміни або розірвання, та не є підставою для його недійсності.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом зводяться до обґрунтування позовних вимог та суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції, без посилення на обставини, що не були враховані судом.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.А. Коновалова