Номер провадження: 22-ц/813/3244/25
Справа № 521/6220/24
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся з вказаним вище позовом у якому просив:

-припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ;

-стягнути з нього на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 80 787, 00 грн, що внесені ним на депозитний рахунок Малиновського районного суду м. Одеси;

-визнати за ним право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частки квартири, позивачу належить частки квартири АДРЕСА_1 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, йому також належить 2/3 частки вказаної вище квартири, яка складається з трьох кімнат, загальною площею 63,7 кв.м., у тому числі житловою площею 49,6 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на частки вказаної квартири, спадкоємцями першої черги за законом на яку, з огляду на положення ст. 1261 ЦК України, є позивач на 2/3 частки у спадщині (з урахуванням 1/3 частки у спадщині від якої відмовилася мати сторін ОСОБА_4 ), та відповідач на 1/6 частку цієї квартири.

Відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за місцем її відкриття, однак свідоцтво про право на спадщину на належну йому частку квартири не отримав.

Сторони є рідними братами, однак відносини між ними напружені, з початку військової агресії російської федерації проти України відповідач постійно проживає за кордоном, участі в утриманні квартири, сплати комунальних платежів не приймає.

Частка відповідача на вказану квартиру є незначною і не може бути виділена в натурі, у той час як спільне користування квартирою є неможливим, тому позивач вважав, що припинення права відповідача на частку спільної власності не спричинить істотної шкоди його інтересам, оскільки відповідач має на праві приватної власності інше житло, а саме квартиру АДРЕСА_2 дорога, загальною площею 74,3 кв.м.

Згідно висновку будівельно-технічного, оціночно-будівельного експертного дослідження №13/2024 від 12 квітня 2024 року, виділити 1/6 частку вказаної вище квартири, відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва, не вбачається за можливе.

Ринкова вартість 1/6 частки цієї квартири становить 80787 грн, які внесені позивачем на депозитний рахунок суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року задоволено вказаний вище позов ОСОБА_2 . Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 80787 грн, внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок Малиновського районного суду м. Одеси. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

За доводами апеляційної скарги, усупереч ст. 201 ЦПК України, суд першої інстанції не сприяв урегулюванню спору між сторонами, шляхом укладення мирової угоди, оскільки не звернув увагу, що між сторонами виникли дрібні технічні проблеми щодо погодження умов оплати компенсації в межах умов мирової угоди. Суд не надав сторонам відповідні роз`яснення та можливість усунути такі незначні розбіжності, узгодити остаточний текст мирової угоди та продовжив розгляд справи по суті.

Наданий позивачем висновок щодо оцінки ринкової вартості спірної частки спірного майна не мав прийматися судом до уваги, оскільки таке експертне дослідження було проведено 12 квітня 2024 року, з часу його складення і до ухвалення судом оскарженого рішення минуло 6 місяців, тому вартість майна, що визначена експертом, втратила свою актуальність.

Крім того, у вказаному вище висновку допущено помилки, оскільки в ньому зазначено, що вхід у квартиру здійснюється з прибудинкової території по дерев`яним сходам, хоча насправді сходи та тераса металеві. Також у висновку не вказано про існування комори площею приблизно 4 кв.м, яка знаходиться у великій житловій кімнаті. Експерт дійшла висновку, що стан квартири є нежилим і застосувала до оцінки вартості майна знижувальний коефіцієнт, підтвердивши висновок кількома фотографіями. Водночас на зображення світлин не потрапили такі дорогі та нові предмети побуту, як пральна машина із сушкою, холодильник «Liebherr», кондиціонер, якісний лінолеум, натяжна стеля, кришталева люстра, гідрофор, зворотноосмотичний фільтр для води, металопластикові вікна, комора та сучасний газовий котел. Експерт не здійснювала оцінку прямим методом, а використала для розрахунку три оголошення про продаж нібито аналогічних квартир і на цьому базувала свої розрахунки, тоді як за наявними дев`яти актуальними оголошеннями про продаж квартири, в тому ж районі та в аналогічному стані, ціни на них значно вище. Скаржник вважає, що вартість квартири занижена щонайменше втричі.

Спільне володіння та користування квартирою ніяким чином не порушуватиме будь-які інтереси позивача, оскільки скаржник не має наміру проживати в ній, так як має своє житло і будь-яким чином не збирається перешкоджати позивачу в користуванні цим майном.

Володіння 1/6 часткою вказаної вище квартири для скаржника є важливим, як пам`ять сім`ї, а також як гарантія у безперешкодному спілкуванні з матір`ю та її довічне право мешкання у цій квартирі.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення за доводами скарги.

Позивач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Коливай С.В. заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає, виходячи з такого.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Предметом позову є матеріально правова вимога позивача до відповідача щодо якої вона просить ухвалити рішення, а підставою обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 , 1975 року народження та відповідач ОСОБА_1 , 1968 року народження, є рідними братами.

26 квітня 2001 року батьки сторін у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з трьох кімнат, загальною площею 63,7 кв.м., у тому числі житловою площею 49,6 кв.м (т.1 а.с. 93).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина на частку зазначеної вище квартири.

05 січня 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В.Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 (т.1 а.с. 50). В цей же день, мати сторін ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про відмову від спадщини на користь позивача ОСОБА_2 (т.1 а.с. 51).

09 січня 2023 року ОСОБА_4 передала у власність безоплатно (подарувала) позивачу, який прийняв у власність як дарунок частку вказаної вище квартири, яка належала дарувальниці на підставі договору купівлі-продажу від 26 квітня 2001 року (т.1 а.с. 8).

Державну реєстрацію вказаного вище правочину проведено 10 січня 2023 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (т.1 а.с. 9).

09 червня 2023 року до нотаріуса надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (т.1 а.с. 85).

13 липня 2023 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (т.1 а.с.92).

13 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В.Ю. видано свідоцтво про право на спадщину за законом згідно з яким

на підставі ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: його син

ОСОБА_2 на 2/3 частки у спадщині у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилася дружина померлого ОСОБА_4 ; його син ОСОБА_1 на 1/3 частку у спадщині. Спадщина, на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з частки вказаної вище квартири. Зазначена частка квартири належала спадкодавцю на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу. Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частку квартири ще не видано (т.1 а.с. 10).

Право власності на зазначену вище частку квартири зареєстровано за позивачем цього ж дня, тобто 13 липня 2023 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав (т.1 а.с. 12).

Згідно з висновком будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи судового експерта Чорної Ю.П. від 12 квітня 2024 року N 13/2024, виконаним на замовлення

ОСОБА_2 , ринкова вартість спірної квартири на час проведення експертизи становить 484725 грн. Ринкова вартість 1/6 частини цієї квартири експертом визначена в сумі 80787 грн. Експертом зроблено висновок про неможливість виділення в натурі 1/6 частки зазначеної вище квартири. Відповідний висновок обґрунтований об`ємно-планувальним рішенням досліджуваної квартири, технічним станом цієї квартири та будинку, вимогами чинних нормативних документів (т.1 а.с. 13-20).

Відповідно до платіжної інструкцій від 17 квітня 2024 року №173239435,

ОСОБА_2 внесено суму в розмірі 80787 грн в якості компенсації вартості 1/6 частки квартини, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 5).

Відповідачу ОСОБА_1 на приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 дорога, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т.1 а.с. 26).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду з урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21).

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З огляду на викладене, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі N 908/1754/17 (провадження N 12-180гс18), у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі N 344/120/16-ц (провадження N 61-22129св19), від 11 грудня 2023 року у справі N 442/7979/21 (провадження N 61-3161 св 23), від 04 грудня 2024 року у справі N 753/5150/22 (провадження N 61-5172св24), від 26 березня 2025 року у справі N 758/1302/23 (провадження N 61-17179св24).

Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування статті 365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з врахуванням при вирішенні спору інтересів усіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності або відсутності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі N 760/8958/15-ц (провадження N 61-4860св18) зазначено, що: "висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном".

Отже, припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення такого порушення, тому суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на відповідну частку.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі N 671/1543/21 (провадження N 61-18278сво23) дійшов висновку, що право відповідача на частку у спільному майні підлягає припиненню за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на таку частку.

Відсутність конструкції "за наявності одночасно" у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

За ч.3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року по справі № 910/11027/18, а також в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 просив припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частку вказаної вище квартири, на підставі статті 365 ЦК України, стягнувши з нього вартість такої частки, посилаючись на те, що частка ОСОБА_1 у спільному майні є незначною, і виділ такої частки у натурі є неможливим, що підтверджується висновком будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи судового експерта Чорній Ю.П. від 12 квітня 2024 року №13/2024, припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідача, оскільки він має у власності інше нерухоме майно.

Таким чином, встановивши, що частка ОСОБА_1 є незначною та не може бути виділена в окремий об`єкт нерухомого майна; спільне користування квартирою є неможливим; у приватній власності відповідача, якому належить менша частка у праві власності, наявне інше нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями, які містяться у матеріалах справи; припинення права на частку не завдасть істотної шкоди правам та інтересам ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок 80787 грн, що відповідає реальній ринковій вартості 1/6 частки квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, надав належну правову оцінку доказам, поданих сторонами, і дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення права власності ОСОБА_1 на належну йому 1/6 частку вказаної вище квартири АДРЕСА_4 .

Крім цього, колегія суддів зауважує про таке.

Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується ЄСПЛ при вирішенні спорів та який передбачає дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі N 496/5343/18 (провадження N 61-5351св23), від 27 вересня 2023 року у справі N 756/5928/20 (провадження N 61-2232св22), від 31 липня 2024 року у справі N 206/2041/23 (провадження N 61-3904св24), від 02 квітня 2025 року у справі N 336/1859/20 (провадження N 61-8599св24).

Суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/6211/14-ц (провадження N 14-235 цс 18), від 14 грудня 2022 року у справі N 461/12525/15-ц (провадження N 14-190цс20)).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення "AST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE", N 19336/04, § 166-168, Європейського суду з прав людини, від 23 січня 2014 року).

Припинення права на частку у квартирі не завдасть істотної шкоди скаржнику, оскільки за наявності у ОСОБА_1 іншого житлового приміщення, забезпечення його інтересів не може відбуватися за рахунок порушення інтересів ОСОБА_2 , якому належить 5/6 частки квартири АДРЕСА_4 , а тому судом дотримано баланс інтересів сторін.

Колегія суддів доходить висновку, що втручання у право власності ОСОБА_1 є правомірним та відповідає критерію "справедливої рівноваги" згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки наявні передбачені положеннями частини першої статті 365 ЦК України правові підстави для припинення права власності останнього на частку у спільному майні та компенсації йому вартості належної частки квартири.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідачем, зокрема, зазначено про те, що він не має наміру проживати у квартирі АДРЕСА_4 , так як має інше власне житло, що також свідчить про дотримання судом балансу інтересів сторін.

Доводи скаржника стосовно неповноти та недостовірності вказаного вище висновку експертного дослідження, з підстав викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідач не звертався до суду з клопотанням про призначення у справі відповідної експертизи, на підставі ст.113 ЦПК України, не спростував наведені вище висновки експерта, і усупереч ст. ст. 12,81 ЦПК України, не надав суду належних доказів на підтвердження обставин якими він заперечує проти позову, зокрема, стосовно ринкової вартості квартири АДРЕСА_4 , та відповідно вартості належної відповідачу 1/6 частки у цьому майні.

Отже, відповідачем не спростовано належними доказами встановлених судом у справі обставин.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі (частини перша-четверта статті 207 ЦПК України).

Виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом і має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень (стаття 208 ЦПК України).

Мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору та на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне врегулювання розбіжностей на погоджених умовах.

Мирова угода є вираженням взаємного волевиявлення сторін, що спрямоване на вирішення спору між ними на основі компромісу та припинення його подальшого судового розгляду. У ній можуть вирішуватися питання, що стосуються виключно прав і обов`язків сторін.

Таким чином, сторонам надано можливість комплексно врегулювати відносини між собою в тому числі не обмежуючись обсягом вимог, що були заявлені у позові.

До основних завдань та переваг мирової угоди належать процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторонам самостійно врегулювати основні питання пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін.

У такий спосіб мирова угода є однією з форм прояву свободи (диспозитивності) в реалізації сторонами господарського процесу своїх прав, що проявляється в укладенні між ними угоди про заміну зобов`язання, на підставі якого й виник спір, іншим зобов`язанням з метою врегулювання такого спору.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі N 911/427/19.

На відміну від звичайного договору мирова угода в позовному провадженні укладається у процесі розгляду справи в суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/661/20 та у постановах Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі N 914/3014/20, від 12 травня 2021 року у справі N 910/11213/20.

У постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі N 914/1789/19, разом із іншим, вказано, що спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії процесу, у тому числі на стадії виконання судового рішення.

Як убачається з протоколу судового засідання від 24 жовтня 2024 року, проведеного за участю позивача, його представника та представника відповідача адвоката -

Котляра Ю.О., не зважаючи на пропозицію останнього внести зміни до змісту мирової угоди, позивач ОСОБА_2 висловив свою незгоду щодо укладення з відповідачем мирової угоди та просив суд задовольнити його позов (т.1 а.с. 119-122).

При цьому колегія суддів зауважує, що з огляду на можливість укладення мирової угоди на будь-якій стадії процесу, зокрема, але не виключно і стадії апеляційного перегляду справи, сторони не досягли домовленості про укладення такої угоди на погоджених ними умовах, з метою врегулювання цього спору на основі взаємних поступок.

Зважаючи на вказане, є безпідставними посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не сприяв сторонам у можливості урегулювання спору, шляхом укладення мирової угоди.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилання на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 04 липня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький