Справа № 203/2387/25
Провадження № 2/0203/1455/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Пархоменко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житло,

встановив:

08 квітня 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житло. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30 серпня 2024 року через бойові дії вимушено перемістився з селища Цукурине Селидівської міської громади Покровського району Донецької області в м. Хмельницький, де став на облік як внутрішньо переміщена особа. Рішенням Виконавчого комітету Цукуринської селищної ради позивачу було виділено земельну ділянку загальної площею 600 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку. Між позивачем та Виконавчим комітетом Цукуринської селищної ради було укладено договір про надання безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві приватної власності. Згідно технічного паспорту позивачем було побудовано та введено в експлуатацію житловий будинок загальною площею 152,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Виконавчим комітетом Цукуринської селищної ради прийнято рішення оформити право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я позивача. З 1988 року та до моменту переміщення позивач постійно мешкав і був зареєстрований у вказаному будинку. В зв`язку з тим, що право власності позивачем набувалось до введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, воно не зареєстровано в реєстрі. 08 жовтня 2024 року позивач звернувся до Хмельницької міської ради із заявою щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. За отриманою заявою державним реєстратором було зупинено розгляд заяви з підстав ненадання позивачем документів. У зв`язку з цим, позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.1-4)

Ухвалою судді від 09 квітня 2025 року вказана позовна заява була залишена без руху. (а.с.46) 15 квітня 2025 року позивачем було усунуто недоліки позовної заяви. (а.с.48-54)

Ухвалою судді від 15 квітня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено її до судового розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. (а.с.55)

28 квітня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач не заперечує щодо задоволення позовних вимог та просить розглянути справу за наявними в справі доказами та за його відсутності. (а.с.61-70)

В підготовче засідання 14 травня 2025 року сторони по справі не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, представник відповідача у відзиві зазначив про розгляд справи за його відсутності. Оскільки всі дії з підготовки справи до розгляду в судовому засіданні були виконані 14 травня 2025 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 06 червня 2025 року. (а.с.а.с.71, 72)

В судове засідання 06 червня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 07 липня 2025 року. (а.с.75)

В судове засідання 07 липня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 12 серпня 2025 року. (а.с.77)

12 серпня 2025 року було проведено розгляд справи по суті.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. (а.с.59)

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві вказав про розгляд справи за його відсутності. (а.с.61-70)

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Цукуринської селищної ради № 16 від 22 лютого 1984 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку загальною площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку. (а.с.20-21) Вказаний факт також підтверджується актом від 22 лютого 1984 року про відвід земельної ділянки, складеним на підставі рішення виконавчого комітету Цукуринської селищної ради. (а.с.19)

Згідно Типового договору, затвердженого Наказом Міністерства житлового комунального господарства УССР від 27.07.1982 р. № 218, про надання безстрокового користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві приватної власності договір було укладено між ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Цукуринської селищної ради, 21 квітня 1984 року договір посвідчений державним нотаріусом Селидівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 979. (а.с.15-18)

Відповідно до акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1 закінчено в грудні 1986 року та введено в експлуатацію. (а.с.13-14)

Згідно технічного паспорту від травня 1985 року ОСОБА_1 побудував та ввів в експлуатацію житловий будинок загальною площею 152,7 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., а саме: житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 50,7 кв.м., прибудову літ. «а» загальною площею 18,8 кв.м., мансарду літ. «А-1» загальною площею 58,5 кв.м., гараж літ. «Г-1», хлів літ. «Д-1», погріб літ. «а-1» за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.6-9)

Виконавчим комітетом Цукуринської селищної ради прийнято рішення № 39 від 09 грудня 2009 року про оформлення права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 (а.с.33)

Довідкою № 435 від 11 березня 2023 року КП «Селидівське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що згідно інвентаризаційних даних житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , числиться за ОСОБА_1 . Правовстановлюючі документи на будинок в Селидівському БТІ не оформлювались. (а.с.34)

Листом про наявність технічної інвентаризації та Витягом з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва сформованого 10 жовтня 2024 року, реєстраційний номер документу ТІ01:5617-6932-6293-9518, Хмельницьким бюро технічної інвентаризації технічні характеристики зазначені в Технічному паспорті підтверджено. (а.с.26-31)

Відповідно до домової книги № 227 ( АДРЕСА_1 ) ОСОБА_1 з 1988 року до моменту переміщення був зареєстрований та проживав у будинку за адресою: АДРЕСА_1 ). (а.с.22-25)

14 квітня 2025 року складена довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оціночна вартість якого 1 790 961, 38 грн. (а.с.51-53)

Згідно рішення № 75515365 від 11 жовтня 2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майна Воротною О.І. було зупинено розгляд заяви ОСОБА_1 щодо проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно у зв`язку з подання документів не в повному обсязі. (а.с.11-12)

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Воротної О.І. № 76230937 від 22 листопада 2024 року відмовлено у проведені реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 , оскільки останнім не було надано документа, на підставі якого проводиться державна реєстрація права власності відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». (а.с.10)

Позивач є внутрішньо переміщеною особою та у 2024 році виїхав зі свого будинку до м. Хмельницького, згідно з довідкою від 30 серпня 2024 року № 6825- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.35)

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приписами ч.1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, вимогами ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з вимогами ч.4 ст.3 вказаного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Разом з цим, приписами ч.ч.1, 2 ст.5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Тобто, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 22 вересня 2004 року.

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35/18/1).

Також, позивач у позовній заяві зазначив про те, що з метою зареєструвати право власності на даний будинок, він звернувся до державного реєстратора із заявою для внесення відомостей про право власності.

08 жовтня 2024 року позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Воротної О.І. з відповідною заявою (реєстраційний номер 63335720) з метою проведення державної реєстрації права власності на будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з вимогами п.3 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Однак, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_2 № 76230937 від 22 листопада 2024 року відмовлено у проведені реєстраційних дій за заявою ОСОБА_1 , оскільки останнім не було надано документа, на підставі якого проводиться державна реєстрація права власності відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». (а.с.10)

Відповідно до вимог ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, за приписами ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачами у спорі про визнання права власності є власники - особа, які мають право власності на майно (тобто вже стали його власниками, а не намагаються ним стати через пред`явлення позову).

Так, у роз`ясненнях, наведених у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392ЦК вказано, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Крім того, приписами ч.1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З огляду на наведене, враховуючи те, що позивач, маючи документи на право власності на будинок, не може провести його державну реєстрацію, що в свою чергу, позбавляє його можливості розпорядитись своєю власністю на власний розсуд або для отримання компенсації за пошкоджене чи знищене майно, зокрема з тих підстав, що на теперішній час його право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не визнається органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, а відтак він не може здійснити у державного реєстратора прав на нерухоме майно державну реєстрацію його права власності на даний будинок, зважаючи на те, що позивач в інший спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ним права власності на нерухоме майно для захисту свого порушеного права не може, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

Відповідно до приписів ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В той же час, враховуючи обставини справи та відсутність порушень прав позивача з боку відповідача, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.5, 15, 16, 316, 317, 321, 328, 392 ЦК України, ст.ст.2-5, 10-13, 76-81, 141, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Селидівської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житло задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 152,7 кв. м., житловою площею 50,7 кв. м.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.

Повний текст рішення підписано 22.08.2025 р.

Суддя С.В. Єдаменко