Номер провадження: 22-ц/813/4894/25
Справа № 504/416/25
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області про визначення місця проживання дитини разом із батьком та встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини,

встановив:

27 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив:

-встановити факт самостійного виховання та утримання ним сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-визначити місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з позивачем;

-зобов`язати Службу у справах дітей Курісовської сільської ради Березівського району Одеської області надати висновок про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з позивачем.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 27 листопада 2015 року позивач перебував у шлюбі з відповідачкою в якому народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14 листопада 2023 року шлюб між сторонами розірвано, син подружжя залишився проживати разом з позивачем, після припинення фактичних шлюбних відносин (липень 2022 року), відповідачка припинила будь-яку участь у житті дитини, більше 2-х років з ним не спілкується, не підтримує його матеріально, не проявляє до дитини інтересу.

Крім цього, відповідачка має нестабільний психічний стан здоров`я, і знаходиться на лікуванні у закладі охорони здоров`я.

Понад 2 роки позивач самостійно виховує та повністю утримує дитину, забезпечує сину належні матеріально-побутові умови, дбає про його всебічний розвиток, покриває усі потреби, натомість відповідачка не виконує батьківськи обов`язки, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини. Цією ж ухвалою суду залишено без руху позов в частині вимог про визначення місця проживання дитини разом із батьком.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

За доводами апеляційної скарги ухвала суду в оскаржуваній частині суперечить вимогам цивільного законодавства та не узгоджується з релевантною судовою практикою.

Як на підставу скасування судового рішення, скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 в якій серед іншого зазначено, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків, оскільки у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали зазначив, що факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у мотивувальній частині рішення суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, тощо.

Висновки суду про необхідність об`єднання у межах однієї позовної заяви вимог про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини не ґрунтуються на вимогах закону.

Встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини саме судовим рішенням безпосередньо впливає як на інтереси відповідачки, так і стосується інтересів дитини, яка перебуває на повному забезпеченні скаржника та виховується ним.

У позові скаржник чітко зазначав, що відповідачка припинила будь-яку участь у житті дитини, більше 2 років не спілкується з сином будь-якими засобами зв`язку, у тому числі дистанційно, не надає дитині матеріальної допомоги, не виявляє інтересу до спільного проведення часу.

Крім того, відповідачка має нестабільний психічний стан, у зв`язку з чим перебуває у закладі охорони здоров`я, тому у випадку мобілізації скаржника, дитина може залишитися без єдиного законного представника, який має змогу виховувати та матеріально забезпечувати сина. Не врахування судом цієї обставини не відповідає засадам забезпечення найкращих інтересів дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи будучи належним чином повідомленим чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, із заявами про відкладення розгляду справи не зверталися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду в оскаржуваній частині не відповідає, виходячи з такого.

З матеріалів справи убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем і перебуває на його утриманні (а.с. 10-14,28).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №990 від 22 жовтня 2024 року, складеного Курісовською сільською радою Березівського району Одеської області, позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьками та зі своїм сином ОСОБА_3 (а.с. 15-16).

Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що позивач зареєстрований, як фізична особа-підприємець (а.с. 25).

Характеристика, надана закладом освіти №17 від 13 січня 2025 року свідчить, що позивач бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям сина, організовує правильне проведення вільного часу, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, слідкує за поводженням дитини в мережі Інтернет, забезпечує достатній рівень навчання дитини. Відповідачка із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає, у вихованні сина участі не приймає, з класним керівником на зв`язок не виходить, жодні батьківські збори не відвідувала (а.с. 19).

Відповідно до довідки №54 від 30 січня 2024 року, виданою КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської міської ради, відповідачка знаходилася на стаціонарному лікуванні у цьому закладі охорони здоров`я з 16 грудня 2023 року по 22 січня 2024 року (а.с. 26).

Відмовляючи у відкритті провадження в частині позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що:

-позивач не приводить аргументації необхідності встановлення такого факту в судовому порядку;

-факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у мотивувальній частині рішення суду у цивільній справі при вирішенні у порядку позовного провадження спору щодо позбавлення особи батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини тощо;

-законодавством передбачена можливість звернення до державних органів та інших закладів чи установ від імені та в інтересах дитини одним із батьків, зокрема з тим, з ким вона проживає, при цьому додатково рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини не вимагається. Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини наявністю рішення суду про встановлення факту, який просить заявник;

-позивачем не надано документи, які б підтверджували існування складнощів в отриманні позивачем соціальних пільг та гарантій, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні вказаних вище питань за відсутності судового рішення;

-позивачем не підтверджена мета встановлення зазначеного ним у заяві факту, а саме які правовідносини виникнуть, будуть змінені або припиненні після встановлення зазначеного ним факту;

-саме по собі встановлення судом факту згідно поданої заяви, не може породжувати для позивача юридичних наслідків, тобто від його встановлення не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача;

-враховуючи характер спірних правовідносин та завдання цивільного судочинства, передбачені ст.2 ЦПК України, факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений у судовому порядку, тому така позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства;

-позивач не позбавлений права звернення до суду для вирішення спірних правовідносин, за наявності для цього підстав із позовом про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини тощо.

З такими висновками суду, колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, на підставі положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно з частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання чи утримання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої дитини, проте встановлення таких фактів може мати негативні наслідки для матері дитини.

Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років

З огляду на зазначене у цій справі, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) (див. постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі №930/2899/23).

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні (пункти 87,90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі N 201/5972/22).

Наведене вище, суд першої інстанції не врахував, та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження в частині заявлених позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини, з підстав, наведених у мотивувальній частині оскаржуваної постанови.

Крім того, суд першої інстанції зазначаючи, що позивачем не надано документи, які б підтверджували існування складнощів в отриманні ним соціальних пільг та гарантій, як і не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні вказаних вище питань за відсутності судового рішення, не наведено аргументації необхідності встановлення такого факту в судовому порядку, фактично вдався до оцінки обраному заявником способу захисту порушеного права, доказам наданим ним та встановленню наявності чи відсутності обставин, якими обґрунтовуються вимоги, що є неприпустимим.

На стадії вирішення питання про відкриття провадження, суд не мав можливості встановити усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Встановлення вказаних обставин справи, судом підлягає вирішенню на інших стадіях цивільного процесу, зокрема після відкриття провадження у справі. Такі обставини не можуть слугувати підставою для відмови у відкритті провадження.

З огляду на положення статті 379 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, а не для вирішення місцевим судом питання про відкриття провадження, як про те просить скаржник.

Ураховуючи викладене вище, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2025 року в оскаржуваній частині і направлення справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги, підлягає відшкодуванню за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 січня 2025 року в оскаржуваній частині скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький