Справа № 184/1241/25
Номер провадження 2/184/1018/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 рокум. Покров

Покровський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання Бринзи Л.І.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд припинити право спільної часткової власності на 3/710 частки нежитлової будівлі площею 17, 2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ТІ01:1994-5044-5158-9768 та визнати за ним право власності на вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 17,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: 17,2 кв. м, складається з: об`єкт 1: коридор = 4,5, приміщення = 12,7 кв. м, як самостійний об`єкт нерухомого майна (ідеальну цілу частку). В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30 жовтня 2002 року відповідно до договору купівлі-продажу придбав 3/710 частин вбудованого нежитлового приміщення (1 поверх) (будівлі гуртожитку) А-5, загальною площею 17,2 кв. м, корисною площею 17,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ТІ01:1994-5044-5158-9768. Договір посвідчений приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л.П. та зареєстровано в реєстрі за №6286. Зазначений договір зареєстрований в КП Нікопольському міському бюро технічної інвентаризації та записаний в реєстрову книгу №2 за реєстровим №45 24 січня 2003 року. З метою уточнень технічних характеристик об`єкта нерухомості він звернувся до інженера з інвентаризації нерухомого майна ФОП ОСОБА_6 та 14.04.2025 року отримав висновок, відповідно до якого наявна технічна можливість виділу частки з об`єкта нерухомого майна в натурі. При цьому склад новоутвореного об`єкта нерухомого майна загальною площею 17,2 кв. м складається з: об`єкт 1: коридор =4,5, приміщення =12,7 кв. м. 30.04.2025 він звернувся до приватного нотаріуса Бойко Л.П. з проханням посвідчити договір про виділ частки нежитлової будівлі 12,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ТІ01:1994-5044-5158-9768. За результатом поданих та вивчених документів нотаріусом встановлено, що договір про виділ частки посвідчити неможливо, оскільки такий договір укладається всіма власниками такого майна. Разом з тим, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановити коло усіх співвласників об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 неможливо. В Державному реєстрі речових прав містяться записи про право власності позивача на 1/1 частки цього об`єкта нерухомого майна та про право власності відповідачів на частки цього об`єкта нерухомого майна. Відомостей про інших співвласників Державний реєстр речових прав не містить. Таким чином, здійснити поділ/виділ часток співвласників у позасудовому порядку неможливо. Водночас, існуюча невизначеність створює для нього як власника перешкоди у здійсненні права власності. Зокрема, не має можливості укласти договір про постачання електроенергії, адже спільною власністю мають розпоряджатися одночасно усі співвласники (які невідомі). Також він позбавлений можливості отримати дозвіл на реконструкцію та присвоєння поштової адреси приміщенню, з тих же підстав. Усунути порушення іншим чином, аніж визнання за ним права власності на належне йому приміщення як окремий об`єкт нерухомого майна, неможливо, в зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, кожен окремо надали суду заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі, проти позовних вимог не заперечують.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У ст. 55 Конституції України зазначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2002 року ОСОБА_1 придбав 3/710 частин вбудованого нежитлового приміщення (1 поверх) (будівлі гуртожитку) А-5, загальною площею 17,2 кв. м, корисною площею 17,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ТІ01:1994-5044-5158-9768 (а.с.12).

Договір посвідчений приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л.П. та зареєстрований в реєстрі за №6286. Зазначений договір зареєстрований в КП Нікопольському міському бюро технічної інвентаризації та записаний в реєстрову книгу №2 за реєстровим №45 24 січня 2003 року (а.с.13).

Згідно висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, складеного ФОП ОСОБА_6 від 14.04.2025 року, наявна технічна можливість виділу частки з об`єкта нерухомого майна в натурі. При цьому склад новоутвореного об`єкта нерухомого майна загальною площею 17,2 кв. м складається з: об`єкт 1: коридор =4,5, приміщення =12,7 кв. м (а.с.11).

30 квітня 2025 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бойко Л.П. з проханням посвідчити договір про виділ частки нежитлової будівлі 12,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ТІ01:1994-5044-5158-9768. За результатом поданих та вивчених документів нотаріусом встановлено, що договір про виділ частки посвідчити неможливо, оскільки такий договір укладається всіма власниками такого майна.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановити коло усіх співвласників об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 неможливо.

В Державному реєстрі речових прав містяться записи про право власності позивача на 1/1 частки цього об`єкта нерухомого майна та про право власності відповідачів на частки цього об`єкта нерухомого майна. Відомостей про інших співвласників Державний реєстр речових прав не містить. Таким чином, здійснити поділ/виділ часток співвласників у позасудовому порядку неможливо.

Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України.

Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як встановлює ст. 321 ч.ч.1, 2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні, лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч. 1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1 (див. Broniowski V. Poland, № 31443/96, пар. 98).

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В Державному реєстрі речових прав містяться записи про право власності позивача на 1/1 частки цього об`єкта нерухомого майна та про право власності відповідачів на частки цього об`єкта нерухомого майна. Відомостей про інших співвласників Державний реєстр речових прав не містить. Таким чином, здійснити поділ/виділ часток співвласників у позасудовому порядку неможливо.

Водночас, існуюча невизначеність створює для мене як власника перешкоди у здійсненні права власності. Зокрема, не маю можливості укласти договір про постачання електроенергії, адже спільною власністю мають розпоряджатися одночасно усі співвласники (які невідомі). Також я позбавлений можливості отримати дозвіл на реконструкцію та присвоєння поштової адреси приміщенню, з тих же підстав.

Усунути порушення іншим чином, аніж визнання за мною права власності на належне мені приміщення як окремий об`єкт нерухомого майна, неможливо.

Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб`єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов`язки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України.

Згідно ст. 317 ч.ч.1, 2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1, 2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як встановлює ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч. 1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1(див. Broniowski V. Poland, № 31443/96, пар. 98).

Відповідно до ст. 8 Конституції України - в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на наведене, а також враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, наслідки вказаної процесуальної дії їй роз`яснені та відомі, судом встановлено наявність законних підстав для їх задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.392 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 258, 259, 263-265, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності» задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності на 3/710 частки нежитлової будівлі, площею 17, 2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ТІ01:1994-5044-5158- 9768 та визнати за мною ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 право власності на вбудоване нежитлове приміщення, загальною площею 17,2 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: 17,2 кв.м. складається з : об`єкт 1: коридор = 4,5, приміщення = 12,7 кв.м., як самостійний об`єкт нерухомого майна (ідеальну цілу частку).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 12.08.2025 року.

Суддя Покровського міського суду В. І. Томаш