Номер провадження: 22-ц/813/2782/25
Справа № 509/2682/24
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України)

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Данильчук Сергій Григорійович

на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог

У травні 2024 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося з позовом до Кілійського районного суду Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що:

14.03.2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 уклали договір про надання фінансових послуг № 004 «Стандартний». Згідно п. 1.1. Договору за цим договором, товариство зобов`язалося надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму, яка зазначається та погоджується сторонами в заяві-анкеті, та складає 3000 грн, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно умов цього договору, його додатків та правил. Відповідно до п. 1.9. Договору граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору): 1 (один) рік. Згідно п. 1.4. Договору проценти за користування кредитом розраховуються від суми кредиту за кожний день користування (далі - «процентна ставка»), протягом фактичного строку користування кредитом починаючи з першого дня перерахування суми кредиту у наступному розмірі: а) 2% за кожен день користування кредитом за умови сплати всіх нарахованих процентів за користування кредитом не пізніше, ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту; б) починаючи з першого дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту ставка збільшується на 1,64%; в) починаючи з 15 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 1,38 %; г) починаючи з 30 дня наступного за орієнтовним строком повернення кредиту процентна ставка збільшується на 2,65 %; д) тип процентної ставки фіксована. На виконання умов договору позикодавцем було перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 3000 грн.

27.09.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 4994709. Відповідно до п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 5000.00 грн. Згідно п. 1.3. Договору кредит надається строком на 15 днів з 27.09.2021 р. (строк кредитування). Відповідно до п. 1.4. Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 12.10.2021 р. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 1875.00 грн, які нараховуються за ставкою 2.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

01.12.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 1-12, відповідно до умов якого ТОВ «Служба миттєвого кредитування» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 004 від 14.03.2021 р., що уклали ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та боржник яким є: ОСОБА_1 . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10- 01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором про надання фінансових послуг № 004 від 14.03.2021 р., що уклали ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та боржник яким є: ОСОБА_1 .

28.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 28-12/2021-72, відповідно умов якого ТОВ «Мілоан» (первісний кредитор) відступило ТОВ «Вердикт Капітал» (новий кредитор) право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит № 4994709 від 27.09.2021р., що укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10- 01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором про споживчий кредит № 4994709 від 27.09.2021р., що уклали ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 . Тим самим позивач набув права вимоги за Договором про надання фінансових послуг № 004 від 14.03.2021 року та договором про споживчий кредит № 4994709 від 27.09.2021 року.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача загальний розмір заборгованості на користь ТОВ «Коллект Центр», заборгованість у сумі 83673,48 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 17000,00 грн, та сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість в загальному розмірі 83673,48 грн, яка складається із: заборгованості за кредитним договором № 004 від 14.03.2021 року у розмірі 46348,48 грн; заборгованості за кредитним договором № 4994709 від 27.09.2021 року у розмірі 37325 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» сплачену суму судового збору в розмірі 3028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики.

Згідно наданого розрахунку, в зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за договорами, утворилась заборгованість за кредитами, всього 83673,48 грн заборгованості.

Відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором не виконувала, внаслідок чого утворилась відповідна заборгованість.

Суд першої інстанції, враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та стягнути з відповідача на користь позивача 6000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Данильчук Сергій Григорійович, просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на неповне з`ясуванням судом всіх обставин справи та порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано відсутність в матеріалах доказів зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача та з наданої позивачем квитанції неможливо встановити ні власника рахунку/картки, ні даних по здійсненій операції, а також даних стосовно кредитного договору за яким здійснювалися перекази. При цьому, скаржник посилається на практику викладену у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року по справі № 278/2177/15, згідно якої «позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність заборгованості відповідача не надано виписки по картковим рахункам», у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню».

Апеляційна скарга мотивована також тим, що судом не враховано та не досліджено умови договорів, згідно яких позивач не має права нараховувати таку велику кількість відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, а саме після 30 березня 2021 року щодо договору №004 від 14.03.2021 та після 12 жовтня 2021 року щодо договору №4994709 від 27.09.2021.

Стосовно наданого позивачем розрахунку заборгованості, скаржник зазначає, що за договорами позики, проценти за користування кредитними коштами можуть нараховуватися лише протягом 16 та 15 днів відповідно до кожного договору, тобто строку, на який були надані кредитні кошти та, враховуючи визначену процентну ставку за кредитами, нарахування процентів повинно проводитися на рівні фіксованої процентної ставки. Таким чином, загальний розмір заборгованості за договором №004 від 14.03.2021 повинен становити 3960 грн, що складається з 3000 грн тіло кредиту та 960 грн відсотки за кредитом. А загальний розмір заборгованості за договором №4994709 від 27.09.2021 повинен становити 7825 грн, що складається з 5000 грн тіло кредиту та 1875 грн відсотки за кредитом, а також комісія за надання кредиту 950 грн.

Крім того, скаржник зазначає, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачем внесенні грошові кошти по кредитному договору №004 від 14.03.2021 у загальному розмірі 2577,28 грн, що дає підстави вважати залишок у відповідача зобов`язань за договором позики №004 від 14.03.2021 в розмірі 1382,72 грн. Тому такі кошти слід враховувати під час розрахунку заборгованості за кредитом.

Відносно витрат на правничу допомогу, скаржник зазначає, що заявлений позивачем розмір витрат не підтверджений належними, допустимим та достатніми доказами, в тому числі є значно завищеним, не відповідає обсягу наданої правової допомоги, а також критеріям розумності та справедливості, а тому у їх стягненні слід відмовити.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Коллект центр» зазначало, що заперечення відповідача щодо факту укладення договору та отримання кредитних коштів є необґрунтованим, оскільки відповідач частково сплачував заборгованість по кредиту, що свідчить про визнання факту укладення договору, отримання коштів та погодження з умовами кредитування. Також зазначає, що обома договорами передбачений граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) один рік.

Рух справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки справа є малозначною, то відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2021 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 уклали договір про надання фінансових послуг № 004 «Стандартний»;

27.09.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено Договір про споживчий кредит № 4994709.

Пунктами 1.5 та 1.6 договору №004 від 14.03.2021 та пунктами 6.1 та 6.2 договору №4994709 від 27.09.2021 визначено, що підписання позичальником договору відбувається шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Виконання даних дій означає прийняття позичальником всіх умов договору та його укладання в електронному вигляді, згідно п. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» прирівнюється до укладення договору в письмовому вигляді, у зв`язку з чим створює для позичальника та товариства такі є правові зобов`язання та наслідки.

Правилами надання грошових коштів у позику за вказаними договорами, в тому числі й і на умовах фінансового кредиту також визначено, що кожен з позичальників, ознайомившись з усіма істотними умовами оферти надає згоду шляхом направлення повідомлення товариству, яке підписується відповідно до абзацу 2 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» , а саме шляхом введення у спеціальному полі під акцептом, який містить всі істотні умови договору, одноразового ідентифікатору, який відповідає вимогам п. 3 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» та натиснення іконки «відправити/підписати». Зазначений ідентифікатор генерується Товариством в інформаційно-телекомунікаційній системі та надсилається позичальникам смс-повідомленням.

Відповідно до ч. 12 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Моментом підписанні в даному випадку, згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Згідно наданої ТОВ «МІОЛАН» довідки про ідентифікацію, підтверджено, що клієнт ОСОБА_1 , з якою укладено договір № 4994709 від 27.09.2021 року ідентифікована Товариством з обмеженою відповідальністю «МІОЛАН». В довідці також міститься інформація щодо одноразового ідентифікатора, часу відправки ідентифікатора позичальнику 27 вересня 2021 року та номер телефону, на який відправлено ідентифікатор. Тобто, вищезазначений договір про надання позики, підписаний ОСОБА_1 шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що підтверджується даною довідкою про ідентифікацію та відповідає вищевказаним правилам надання позики.

Втім щодо договору №004 від 14.03.2021 відсутня подібна довідка про ідентифікацію, а також анкета-заява на кредит № 004 від 14.03.2021 року, зокрема відсутні докази надання грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 щодо даного кредитного договору.

Разом з цим, з розрахунку позивача, а також з апеляційної скарги слідує, що відповідачка сплачувала частково заборгованість за вказаним кредитним договором, тобто визнаючи його наявність та укладення здійснювала поведінку з виконання зобов`язання. Тому доводи ОСОБА_1 про відсутність факту підписання даного договору про надання позики №004 від 14.03.2021 відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, оскільки відповідачка фактично визнала участь у такому договорі у статусі позичальника.

Матеріали справи також містять заяву-анкету ОСОБА_1 від 27 вересня 2021 року на отримання кредиту, в якій зазначено відомості щодо позичальника, а саме: ПІП, дату народження, паспортні дані та РНОКПП, місце проживання, місце роботи, в тому числі й номер телефону за допомогою якого, згідно довідки, відбувалася ідентифікація. Також в матеріалах справи наявне платіжне доручення, з якого вбачається переказ коштів на рахунок ОСОБА_1 по кредитному договору №4994709 від 27.09.2021.

З огляду на викладене в своїй сукупності, доводи апеляційної скарги в частині не доведення позивачем факту підписання договору про надання позики № 4994709 від 27.09.2021 року відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані. При цьому, слід зазначити також, що вказаний договір, факт підписання якого заперечується ОСОБА_1 , в судовому порядку останньою не оскаржувався, дані відомості в матеріалах справи відсутні.

Згідно з договорами про надання позики, підписаними позичальником, сторонами обумовлено, що перший фінансовий кредит (транш) надається позичальнику на підставі заповненої та особисто підписаної позичальником заяви-анкети та додатка до договору, які є невід`ємною його частиною. В заяві-анкеті та в договорі зазначено суму першого траншу та строк користування і інші умови визначено додатками, а також графіком платежів. Підписанням сторонами додатків до договору та договору є укладенням та підписанням договору в цілому.

Надана позивачем заява-анкета щодо договору № 4994709 від 27.09.2021 року підписана ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором, що вбачається з самої анкети-заяви, та містить інформацію щодо розміру кредиту 5000 грн, терміну кредиту 15 днів та персональні дані відповідачки. В даному договорі окрім вищенаведеного також зазначено розмір відсоткової ставки, а саме: 2,5 % за один день користування кредитом, в тому числі й зазначена комісія за надання кредиту в розмірі 950 грн.

Умовами обох договорів визначено, що у разі надання акцепту на дану оферту (прийняття пропозиції) позичальники будуть вважати себе зобов`язаним надати кредит (транш) на викладених в пропозиції умовах. Перерахування визначеної заявою-анкетою на кредит №4994709 від 27.09.2021 та акцептом суми першого траншу підтверджується долученою позивачем квитанцією про сплату № 57333753 від 27 вересня 2021 року, згідно якої в графі призначення платежу вказано розмір коштів 5000 грн. Надання ОСОБА_1 траншу, на умовах визначених договорами та додатками до них, також вбачається з долучених позивачем розрахунків заборгованості, розмір яких позичальником в свою чергу не спростований, що відповідно спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Разом з тим, зважаючи на вищевикладене в своїй сукупності, підписанням заяви-анкети, договору про надання позики № 004 від 14.03.2021 року та договором про надання позики № 4994709 від 27.09.2021 року, сторонами обумовлено розмір першого траншу 3000 грн та 5000 грн відповідно, умови його надання, розмір відсоткової ставки 2 % та 2,5% за один день користування відповідно, строк кредитування, в тому числі й строк дії договорів надання позики, а саме 12 місяців.

Кредитними договорами встановлено, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії кожного договору 12 місяців з дня підписання договору, тобто з 14.03.2021 та 27.09.2021 відповідно до кожного кредитного договору.

Вказаними договорами визначено, що протягом 12 місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користування кредитними коштами, які позичальник зобов`язаний повернути товариству в рамках надання кредиту на умовах договору та правил.

З наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що 14.03.2021 року та 27.09.2021 року позичальнику здійснено виплату у розмірі 3000 грн та 5000 грн із встановленням строку повернення, згідно умов договорів, яку відповідачкою повернено не було повністю. В подальшому згідно розрахунку, товариством нараховувалася проценти на залишок боргу, розмір яких, щодо договору №004 від 14.03.2021, станом на 08 квітня 2024 року становить 46348,48 грн, а щодо договору №4994709 від 27.09.2021, станом на момент подачі позову становить 37325 грн.

У пункті 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість по тілу кредиту за договорами позики становить 3960 грн та 7825 грн, натомість заявлені позивачем відсотки за прострочення повернення суми траншів, згідно розрахунку заборгованості, становлять 46348,48 грн та 37325 грн, тому з огляду на вищевикладене та з метою забезпечення відповідності заявленого позивачем до стягнення розмір заборгованості засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, апеляційний суд вважає за необхідне розмір процентів за кредитним договором №004 від 14.03.2021 зменшити з 46348,48 грн до 20000 грн, а за кредитним договором №4994709 від 27.09.2021 зменшити з 37325 грн до 18000 грн.

Тобто, доводи апеляційної скарги в даній частині знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Окрім того, колегія суддів також вважає за необхідне зауважити щодо необґрунтованості доводів апеляційної скарги в частині стягнених судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із позовними вимогами щодо стягнення заборгованості, ТОВ «Коллект центр» надано копію договору про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02 січня 2023 року, укладений між ТОВ «Коллект центр» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», прайс-лист АО «Лігал Ассістанс» із зазначенням переліку послуг та їх вартості, в тому числі й заявку на надання юридичної допомоги № 658 від 01 березня 2024 року в якій містить перелік наданих ТОВ «Коллект центр» юридичних послуг із зазначенням їх вартості, а саме: надання усної консультації з вивчення документів 4000 грн за дві години; складання позовної заяви про стягнення боргу для подання до суду 12000 грн за 4 години; підготовка пропозицій 1000 грн.

Згідно долученої позивачем платіжної інструкції № від 15 березня 2024 року, ТОВ «Коллект центр» сплачено АО «Лігас Ассістанс» грошові кошти за надання правової допомоги згідно договору № 02-01/2023.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги вважає, що оскаржуване заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року підлягає зміні в частині розміру заборгованості за договором про надання кредиту №004 від 14.03.2021 з 46348,48 грн на 20000 грн, а за договором про надання кредиту №4994709 від 27.09.2021 з 37325 грн на 18000 грн; та розміру понесених витрат на правову допомогу.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результати перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції апеляційним судом встановлено наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині заявленого позивачем та задоволеного судом першої інстанції розміру заборгованості по процентам, у відповідності до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційним судом здійснюється розподіл судових витрат з урахуванням заявлених позовних вимог.

Сплата судового збору скаржником підтверджується платіжною інструкцією № 9816-7240-1709-2615 від 29 жовтня 2024 року на суму 4542 грн.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача становить 2479,27 грн.

Разом з тим, за положеннями п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі й витрати на професійну правничу допомогу.

Розмір витрат, які понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції та стягнення яких вирішено судом першої інстанції, становить 6000 грн.

Враховуючи, що за результатами розгляду справи в апеляційному суді, колегія судів дійшла висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог, зважаючи при цьому на положення ч. 13 ст. 141 ЦПК України, розмір понесених витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача становить 2724,88 грн.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Скаржником ОСОБА_1 в апеляційній скарзі ставиться питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесені нею у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 5000 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження факту надання адвокатом Данильчуком С.Г. відповідачу адвокатських послуг при розгляді справи в апеляційному суді до справи долучено договір № 2024/10/02-1 про надання правничої допомоги від 02.10.2024 року засвідчений підписами сторін, з якого вбачається сума гонорару складає 5000 грн, квитанція до прибуткового касового ордера № 2810/1 від 28.10.2024 року.

Критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката передбачені частиною 4 статті 137 ЦПК України.

Частинами 5, 6 статті 137 ЦПК України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судова практика, на яку орієнтує Верховний Суд, виходить з того, що необхідною умовою для вирішення питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи; що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості; що витрати на надану професійну правову (правничу) допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вже сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

ТОВ «Коллект Центр» у своєму відзиві посилається також на неспівмірність витрат на правничу допомогу скаржника, просить відмовити в стягненні на користь скаржника таких витрат або зменшити їх розмір.

У даній справі відповідачу ОСОБА_1 , професійну правничу допомогу надано; витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, підтверджені; розмір витрат на оплату послуг адвоката у своїй співмірності не відповідає визначеним частиною 4 статті 137 ЦПК України критеріям.

Таким чином, апеляційний суд враховуючи категорію справи, зусилля та знання, що необхідні для складання процесуальних документів по справі, участі у справі, вважає, що понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, підлягають відшкодуванню у розмірі 3000 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

За таких обставин, в порядку пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України витрати відповідача на професійну правничу допомогу підлягають покладенню на позивача у визначеному апеляційним судом розмірі.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Данильчук Сергій Григорійович, задовольнити частково.

Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 вересня 2024 року змінити, зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» заборгованість за договором № 004 від 14.03.2021 з 46348,48 грн до 20000 грн, а також зменшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект центр» заборгованість за договором № 4994709 від 27.09.2021 з 37325 грн до 18000 грн, зменшити витрати на правову допомогу з 6000 грн до 2724,88 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ТОВ «Коллект центр» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2479,27 грн.

Стягнути з ТОВ «Коллект центр» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених пунктом 2 частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький