Справа № 464/7075/24 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О. М.
Провадження № 22-ц/811/1126/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
Провадження № 22-ц/811/1450/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

за участю: представника апелянта Статівої О.В., представника позивача Шкарупської -Баранової Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Статівої О.В. на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 17 березня 2025 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 1/4 частки заробітку (доходу) до 1/3 частки з усіх доходів відповідача, однак не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також позбавити відповідача ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з відповідачем ОСОБА_1 не перебували в зареєстрованому шлюбі, проте мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 164, видане 15 березня 2012 року. Ще до народження дитини відносини у них не склались, у зв`язку із чим під час її вагітності вони припинили проживати разом і відповідач повністю зник з її життя. Після народження дитини відповідач ніколи не піклувався про сина, він не проявляв заінтересованості ним, жодного разу не цікавився його успіхами, станом здоров?я, навчанням, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, взагалі жодного разу не спілкувався з дитиною, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до внутрішнього світу, не створював умов для отримання освіти, він взагалі не фігурував у житті сина як його батько. Відповідач, покладених законом на батьків обов?язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина завжди знаходилась на її повному утриманні. Згідно із розрахунком заборгованості по сплаті аліментів відповідачем понад 10 років не сплачує аліменти, а сума заборгованості станом на 1 вересня 2024 року складає 174 528, 94грн. Вона з дитиною, як внутрішньо переміщені особи, переїхали у м.Шепетівка, Шепетівського району, Хмельницької області, де син навчався у Шепетівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів-гімназія» Хмельницької області. Згодом, влітку 2024 року, переїхала разом з сином у м.Львів, дитина навчається на сімейній формі навчання у Шепетівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів-гімназія» Хмельницької області та перебуває у процесі переведення до школи м.Львова на стаціонарну форму навчання. Навачанням та вихованням дитини займається вона, дитина відповідача не знає, а батьком називає вітчима, який дбає про нього з дворічного віку, займається його вихованням і забезпеченням базових потреб дитини. У зв`язку із тривалим ухиленням відповідача від виконання батьківських обов`язків просить позбавити його батьківських прав щодо неповнолітнього сина. В обгрунтування необхідності збільшення розміру аліментів покликається на те, що витрати на забезпечення 12 річної дитини значно перевищують розмір аліментів, який був визначений для сплати відповідачу, оскільки витрат на інших осіб відповідач не несе то має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17 березня 2025 року позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1211 грн. 20 коп. сплаченого судового збору.

В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13000грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Статіва О.В., подавши апеляційну скаргу.

Апелянт з рішенням суду не погоджується і вважає, що воно є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню.

Вказує, що після спроби апелянта встановити порядок спілкування з дитиною в 2018 році, позивачка замість того, щоб підтримати бажання апелянта реалізувати себе як батько, подала заяву до органу опіки та піклування про позбавлення його батьківських прав. З 2018 року відносини сторін взагалі зіпсувались, позивачка перестала відповідати на телефоні дзвінки, дитині на той час було 6-ть років відповідно вона не мала власного телефону і для спілкування з батьком використовувався телефон позивачки.

Інформації, щодо фактичного місця знаходження позивачки та дитини апелянт не мав, також апелянт отримав від сестри позивачки (свідка ОСОБА_4 ) телефонний дзвінок після його звернення до органів опіки під час якого сестра позивачки просила залишити її сестру (позивачку) у спокої не лізти більше в її родину, тому що це заважає сімейному добробуту позивачки.

В 2024 році позивачка зателефонувала апелянту і попросила його написати нотаріальну заяву про відмову від своїх батьківських прав на дитину. Апелянт не погодився і вже після його відмови позивачка подала до виконавчої служби виконавчий лист від 2014 року з метою штучного створення боргу і отримання довідки про заборгованість, яку в подальшому використала, як доказ негідної поведінки апелянта.

Апелянт наполягає на тому, що він не мав контактів дитини, отримати він міг їх тільки від позивачки, а остання не відповідала на дзвінки. Знайти інформацію в соціальних мережах апелянт також не зміг. Відсутність власних акаунтів в соціальних мережах підтвердила і дитина в судовому засіданні.

Доказів, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення апелянта батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивач не надала.

Окрім цього, не погоджується з додатковим рішенням суду.

Вказує, що судом першої інстанції у рішенні від 15.04.2025 року встановлено, що представник ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_5 , до завершення судових дебатів зробила заяву про стягнення з відповідача судових витрат у відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України та у строк передбачений законом, подала докази понесених позивачем витрат.

Проте з аналізу наявних у матеріалах справи заяви представника ОСОБА_2 та

доданих до неї доказів вбачається логічна суперечність із заявленим у рішенні суду

дотриманням позивачем строку подання доказів понесених позивачем витрат на

правничу допомогу.

Оскільки рішення суду першої інстанції було проголошено 17 березня 2025 року, докази мали бути надані до суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення суду, тобто не пізніше ніж 24 березня 2025 року. (останній день строку подання доказів припадає на вихідний день 22 березня, відповідно останнім днем є перший робочий день 24 березня.) Фактично заява до суду надійшла 27 березня 2025 року, тобто поза межами встановленого процесуальним законом строку.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_6 , представника позивача Шкарупської -Баранової Н.Б., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до переконливого висновку, що відповідач, маючи можливість брати участь у вихованні дитини, свідомо тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а тому з врахуванням думки дитини, висновку органу опіки та піклування, з огляду на якнайкраще забезпечення інтересів дитини вважав, що сукупність зазначених обставин дає підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, що разом із тим, не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в збільшенні розміру аліментів, тому таке в вказаній частині судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК не переглядається.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, про що зроблено відповідний актовий запис №164. Сторони у шлюбі не перебували, з часу народження дитини проживали окремо. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 липня 2024 року №1333- та №1333-, яка видана Управлінням адміністрування послуг Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, фактичне місце проживання малолітнього ОСОБА_3 є спільним з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки, виданої Ліцеєм №2 Шепетівської міської ради №01-47/242 від 10.10.2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається в 7-А класі Ліцею №2 Шепетівської міської ради і з 10.10.2024 переведений на сімейну форму навчання.

Із довідки, виданої Шепетівським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів - гімназія» Хмельницької області №01-47 від 28.08.2024 року, вбачається, що ОСОБА_3 є учнем 7-А класу вказаного навчального закладу, його батько ОСОБА_1 контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину приводить та забирає мати, вихованням дитини також займається вітчим ОСОБА_7 .

З довідки Городищенського закладу дошкільної освіти «Сонечко» №122 від 19.08.2024 року, вбачається, що за час перебування ОСОБА_3 у вказаному дошкільному закладі відповідач не брав участі у вихованні дитини, не був присутній на батьківських зборах, не забирав сина додому з дошкільного закладу.

З довідки ПО «Центр позашкільної освіти «Flash Vinnytsia» №10/09 від 10.09.2024 року, вбачається, що ОСОБА_8 навчався у вказаному закладі впродовж 2022-2023 рр. на платній основі, за навчання сплачувала лише позивачка.

Із висновку психологічного обстеження дитини від 28.09.2024 вбачається, що практичним психологом ОСОБА_9 проаналізовано діагностичну бесіду та психоемоційний стан дитини ОСОБА_3 , за результатом чого констатовано, що дитина має стабільний психоемоційний стан без ознак депресії, розвинутий самоконтроль, здатний оцінювати відношення до себе з боку дорослих, уміє аналізувати емоційний зміст ситуації спілкування. Дитина проживає із матір`ю та вітчимом, якого вважає батьком із дворічного віку, задоволений тим як батьки проявляють турботу. Біологічного батька не знає, ніколи не бачив та не спілкувався, бажання познайомитись із ним та спілкуватись немає, оскільки це стороння для нього людина.

Висновком органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо сина, не дбає про духовний та фізичний розвиток дитини, не переживає за його здоров`я та майбутнє, матеріально не забезпечує.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 щонайменше з 2014 року, тобто, понад 10 років, не виконує своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини ОСОБА_3 , оскільки суду не надано жодного доказу, який би підтверджував, що протягом цього часу відповідач спілкувався із дитиною, відвідував його, турбувався про здоров`я дитини, його фізичний та моральний розвиток, цікавився його навчанням, готував його до самостійного життя чи іншим чином був присутній у житті дитини або встановив із ним довірливий емоційний зв`язок. Як ствердив суду сам малолітній ОСОБА_8 відповідача він не знає взагалі, ніколи не бачив та не чув наміру бачитись із ним та спілкуватись він не має, тому що це стороння для нього людина, а своїм батьком вважає вітчима, з яким у нього хороші довірливі стосунки. Вказані пояснення надані дитиною вільно, усвідомлено, у присутності психолога, жодних обставин, які б свідчили про формування такої думки дитини під впливом судом не встановлені.

В апеляційній скарзі, апелянт заперечує вказані обставини, та зазначає, що спілкувався з дитиною телефоном до 2018 року, проте жодних доказів на підтвердження вказаної обставини не надає.

Колегія суддів звертає увагу, що сину сторін ОСОБА_3 станом на 2018 рік було лише 6 років, і спілкування телефоном з дитиною такого віку не може вважатися достатнім виконанням батьківського обов`язку щодо виховання та участі в житті дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано також доказів, які б підтверджували наявність перешкод його участі у вихованні дитини. Його звернення до органу опіки і піклування щодо встановлення побачень із дитиною мало місце лише раз у 2018 році, однак, таке у задоволенні його заяви було відмовлено. Маючи можливість оскаржити таке рішення чи звернутись до суду із відповідним позовом, відповідач зазначених дій не вчинив.

Будь-які фактичні дані, які б свідчили, що відповідач з 2018 (понад шість років) не мав можливості хоча б кілька разів на рік навідати сина, встановити із ним родинний зв`язок контакт, привітати із днем народження, відвідати у дошкільному закладі чи школі, відповідачем не надано і судом не встановлено.

Вказані обставини свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківського обов`язку щодо виховання дитини.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В частині доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою .

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Апелянт вказує, що оскільки рішення суду першої інстанції було проголошено 17 березня 2025 року, докази щодо понесення судових витрат стороною позивача мали бути надані до суду протягом 5 днів з дня ухвалення рішення суду, тобто не пізніше ніж 24 березня 2025 року. Проте заява до суду надійшла 27 березня 2025 року, тобто поза межами встановленого процесуальним законом строку.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами та звертає увагу апелянта, що заява була скерована позивачем 21 березня 2025 року про свідчить вихідний штамп на конверті, а тому така подана в межах строку встановленому законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про розподіл судових витрат на правову допомогу.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час і неспівмірність порівняно з ринковими цінами. (Постанови ВС від 20.11.2018 року у справі № 910/23210/17, від 13.02.2019 року у справі № 911/739/15).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що розмір судових витрат на правову допомогу, стягнутий додатковим рішенням відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд враховує полож ення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Статівої О.В. залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 17 березня 2025 року та додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.