Номер провадження: 22-ц/813/2224/25
Справа № 521/180/24
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2024 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі судді Маркарової С.В., в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

04 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2018 року (справа № 521/452/17) позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 1250444,69 грн, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 45114,72 доларів США.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 як добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, а якщо не можуть то має право на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, посилаючись на положення статті 390 ЦК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року вказане рішення змінено, з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуті 650896 грн, що мотивовано правильністю висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, оскільки було встановлено, що сторони домовилися про будівництво останнім спірної частики будинку, а потім про проживання позивача із своєю сім`єю в будинку, тому він є добросовісним володільцем.

При цьому, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на підставі частини четвертої статті 390 ЦК України, зменшивши його розмір.

Судовими рішеннями у вказаній справі встановлено, що ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він є сином - ОСОБА_4 . Рідна сестра ОСОБА_4 ОСОБА_2 є відповідачем. У ОСОБА_4 та ОСОБА_2 помер батько, після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно - будинок по АДРЕСА_1 . Будинок був у поганому технічному стані, підлягав ремонту, були проблеми з документами. Тому спадкоємцями було досягнуто домовленості, відповідно до яких ОСОБА_4 відмовляється від своєї частки на користь ОСОБА_2 . При цьому, він зобов`язується провести капітальний ремонт будинку та його якісне покращення, забезпечити послуги адвоката із супроводження процесу визнання права власності на будинок. ОСОБА_2 зобов`язувалася в майбутньому подарувати ОСОБА_1 частину будинку. Ним було зроблено переобладнання житлового будинку, в результаті чого вартість будинку збільшено, будинок якісно покращено.

В листопаді 2016 року позивач дізнався, що ОСОБА_2 своєї обіцянки не дотрималася та звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до нього про усунення перешкод в користуванні приватною власністю шляхом виселення.

29 серпня 2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 1265467,90 грн, що еквівалентно 45 114,72 доларам США в якості відшкодування коштів, витрачених на проведення ремонту жилого будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , за період з 01 січня 2008 року по 01 січня 2014 року.

В обґрунтування уточнених позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що вартість будівельних матеріалів, робіт, послуг тощо, витрачених на виконання будівельних робіт в житловому будинку в період з 01 січня 2008 року по 01 січня 2014 року згідно експертного висновку становить 360 602 грн, що еквівалентно станом на 01 січня 2014 року 45114,72 долара США. Позивачем було зроблено переобладнання житлового будинку, в результаті чого вартість будинку значно зросла. Оскільки ОСОБА_1 кошти отримував у валюті - доларах США, то фактично на ремонт він витрачав гроші в доларах США.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 013/2018 р. від 10 квітня 2018 року, виконаного ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.», ймовірна ринкова вартість житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 станом на 01 січня 2008 року (початок виконання будівельних робіт) становить 187860 грн., що еквівалентно 37 200 доларам США (курс НБУ 5,05 грн.), а станом на 01 січня 2014 року (після виконання будівельних робіт) 838 756 грн, що еквівалентно 104 976 доларам США (курс 7,99 грн.). При цьому, експертом застосовано порівняльний підхід визначення ринкової вартості будинку. Крім того, у зв`язку з тим, що на момент огляду всі конструктивні елементи житлового будинку скриті опоряджувальними покриттями, в ринковій вартості житлового будинку присутня вартість матеріалів і робіт, зазначити, яка ринкова вартість тільки будівельних матеріалів, експерту не надається можливим.

Наведене свідчить про те, що за результатами розгляду справи № 521/452/17 з відповідачки на користь позивача стягнуто кошти як відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна, виходячи з вартості житлового будинку станом на 01 січня 2014 року.

В обґрунтування рішення апеляційного суду, зокрема, зазначено, що на відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Однак, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача суд першої інстанції, на підставі частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України, виходив з вартості будівельних робіт, які здійснено позивачем на поліпшення отриманого майна без установлення можливості відокремлення поліпшень, або суми, на яку збільшилась вартість будинку (частина четверта цієї статті), або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений був здійснити.

Проте, всупереч положенням частини четвертої статті 390 ЦК України про право добросовісного володільця на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась вартість майна, суд не дослідив питання, чи забезпечили проведені в будинку ремонтні роботи приріст ринкової вартості будинку. Отже, стягнувши з відповідача всю суму коштів на проведення ремонтних робіт, суд неправильно застосував вказану норму права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 742/762/15-ц.

Фактично у ОСОБА_1 право на пред`явлення вимог у відповідності до ч. 4 ст. 390 ЦК України виникло після пред`явлення ОСОБА_2 до нього позову про виселення.

Тому вважає, що починаючи з серпня 2016 року у позивача виникло право на відшкодування невідокремлювальних поліпшень, які ним були зроблені у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Позивач вважає, що виходячи з ринкової вартості спірного будинку станом на 01 січня 2016 року, яка визначена у висновку експерта від 12 липня 2022 року № 024/2022, він має право на стягнення різниці між вартістю. Визначеною станом на серпень 2016 року, та на 01 січня 2014 року, у сумі 379908 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись, що судами в рамках розгляду справи № 521/452/17 вже було розглянуто питання щодо стягнення на користь позивача з відповідача коштів в рахунок відшкодування невід`ємних поліпшень у будинку (відповідно до положень ч. 4 ст. 390 ЦК України), де позивач самостійно визначився із такими позовними вимогами та самостійно визначився з періодом стягнення на його користь коштів в рахунок погашення невід`ємних поліпшень у будинку, а судом такі вимоги позивача були частково задоволені. Тому, відповідач вважає, що фактично по справі № 521/180/24 відсутній предмет позову та провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Також, відповідач звертає увагу на те, що незрозуміло, яким чином позивачем визначена різниця між вартістю невідокремлених поліпшень у будинку, здійснених станом на серпень 2016 року, та на 01 січня 2014 року, у розмірі 379908 грн, адже жодного розрахунку такої суми у позові та до позову позивач не надав. Крім того, відповідач повідомила, що позивач скористався своїм правом на стягнення з відповідача грошової суми у вигляді інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних у сумі 78585,54 грн у зв`язку із простроченням виконання відповідачем своїх зобов`язань з виплати позивачу суми боргу, встановленої судовим рішенням у справі № 521/452/17.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2024 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам. Так, скаржник зазначає, що суд в оскаржуваному рішенні не заперечив можливості стягнення з ОСОБА_2 різниці між вартістю відокремлених поліпшень у спірному будинку за період з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2016 року, однак через неврахування всіх фактичних обставин справи дійшов висновку, що сума різниці є «голослівною». Зокрема, на думку скаржника, суд першої інстанції не врахував обставин, що були встановлені в рамках розгляду справи № 521/452/17, за результатами якої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти як відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна, виходячи з вартості житлового будинку станом на 01 січня 2014 року.

Судом не звернуто уваги на те, що визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, суд на підставі частини 3 та 4 статті 390 ЦК України виходив з вартості будівельних робіт, які здійснено позивачем на поліпшення отриманого майна без установлення можливості відокремленні поліпшень, або суми, на яку збільшилась вартість будинку (ч. 4 цієї статті), або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений був здійснити позивач, а також на виконання вказаної норми закону не дослідив питання, чи забезпечили проведені в будинку ремонтні роботи приріст ринкової вартості будинку, а стягнувши з відповідача всю суму коштів на проведення ремонтних робіт неправильно застосував вказану норму (постанова Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 742/762/15-ц).

Суд першої інстанції, на думку скаржника, також не звернув увагу на те, що починаючи з серпня 2016 року у ОСОБА_1 (час звернення ОСОБА_2 до суду із позовом про виселення ОСОБА_1 ) виникло право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень, які ним були зроблені у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Скаржник звертає увагу на те, що суд не дослідив у рішенні висновок експерта № 024/2022 від 12 липня 2022 року, згідно якого вартість будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визначено у двох варіантах:

1. Ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 155,7 кв.м, яка визначена з урахуванням наданих замовником документів, без врахування вартості земельного компоненту, станом на серпень 2016 року, з урахуванням технічного стану як «добрий» становить 1218664 грн.

2. Ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 153,3 кв.м, яка визначена з урахуванням наданих замовником документів, без врахування вартості земельного компоненту, станом на серпень 2016 року, з урахування технічного стану як «добрий» становить 1199096 грн.

З огляду на це, скаржник зазначає, що різниця між вартістю житлового будинку, загальною площею 155,7 кв.м, визначеною станом на серпень 2016 року, та станом на 01 січня 2014 року, становить 379908 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2024 року. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначила, що судами в рамках розгляду справи № 521/452/17 вже було розглянуто питання щодо стягнення на користь позивача з відповідача коштів в рахунок відшкодування невід`ємних поліпшень у будинку (відповідно до положень ч. 4 ст. 390 ЦК України), де позивач самостійно визначився із такими позовними вимогами та самостійно визначився з періодом стягнення на його користь коштів в рахунок погашення невід`ємних поліпшень у будинку, а судом такі вимоги позивача були частково задоволені. Тому, відповідач вважає, що фактично по справі № 521/180/24 відсутній предмет позову та провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Також, відповідач звертає увагу на те, що незрозуміло яким чином позивачем визначена різниця між вартістю невідокремлених поліпшень у будинку, здійснених станом на серпень 2016 року та на 01 січня 2014 року, у розмірі 379908 грн, адже жодного розрахунку такої суми у позові та до позову позивач не надав. Крім того, відповідач повідомила, що позивач скористався своїм правом на стягнення з відповідача грошової суми у вигляді інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних у сумі 78585,54 грн у зв`язку із простроченням виконання відповідачем своїх зобов`язань з виплати позивачу суми боргу, встановленої судовим рішенням у справі № 521/452/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися. Належне сповіщення сторін підтверджується довідкою про доставку в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд судових повісток на 19 серпня 2025 року представникові позивача 02 липня 2025 року о 20:26 (а.с. 124) та представникові відповідача 02 липня 2025 року о 20:26 (а.с. 124зв.), що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами по справі не оспорюється, що ОСОБА_2 є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_1 фактично проживає у спірному будинку та має там зареєстроване місце проживання.

Право власності позивача підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав (довідка 360573911) , виникло на підставі рішення суду, справа № 2-3056/10, Малиновський районний суд м. Одеси, дата внесення запису: 23.09.2010, власник ОСОБА_2 (а.с. 40).

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, яка набрала законної сили, у справі № 521/452/17, встановлено факт проведення позивачем будівельних робіт, ремонту, поліпшень у спірному будинку за його власні кошти, які завершені станом на 01 січня 2014 року, та в порядку частини 4 статті 390 ЦК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті 650896 грн за збільшення ринкової вартості спірного житлового будинку після виконання його будівельних робіт станом на 01 січня 2014 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що починаючи з серпня 2016 року (час пред`явлення до нього позову відповідачкою про виселення) виникло право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень про пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень, про що надає висновок оціночно-будівельного та оціночно-земельного експертного дослідження від 12.07.2022 № 024/2022 експерта ОСОБА_5 ПП «ОНДЦЕД ім. Скибінського С.С.» про ринкову вартість спірного будинку станом на 01 серпня 2016 року, яким визначено ринкову вартість спірного будинку з урахуванням технічного стану як «добрий» площею 155,7 кв.м 1218664 грн, а згідно висновку судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи № 013/2018 від 10.04.2018 ймовірна ринкова вартість житлового будинку станом на 01.01.2014 838756 грну, що свідчить про необхідність стягнення різниці між такими вартостями у розмірі 379908 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності позовних вимог будь-які докази проведених, об`єктивно наявних поліпшень у будинку з часу, встановлених постановою Одеського апеляційного суду, тобто з 01 січня 2014 року, експерту під час проведення дослідження позивачем не надавались. Оскільки докази наявності поліпшень майна у будинку з часу, визначених постановою Одеського апеляційного суду, тобто з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2016 року, їх характеру, вартості, позивачем суду в процесі розгляду справи також не надані, як і докази їх здійснення за рахунок позивача, то визначення позивачем різниці між вартістю невідокремлених поліпшень у спірному будинку станом за період з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2016 року, відповідно, є недоведеними та непідтвердженими.

Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (частина четверта статті 390 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16 зазначено, що:

"відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже, частина третя зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Оскільки позивачка та відповідачка дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу майна на певних умовах, у т. ч. домовилися про оплату та проживання позивачки в будинку, суд дійшов вірного висновку, що позивачка є добросовісним володільцем. Однак, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки апеляційний суд на підставі частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України виходив з вартості будівельних робіт, які здійснено позивачкою на поліпшення отриманого нею майна без установлення можливості відокремлення поліпшень, або суми, на яку збільшилась вартість будинку (частина четверта цієї статті), або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушена була здійснити позивачка починаючи з цього часу (частина третя цієї статті).

Проте, всупереч положенням частини четвертої статті 390 ЦК України про право добросовісного володільця на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась вартість майна, суд не дослідив питання, чи забезпечили проведені в будинку ремонтні роботи приріст ринкової вартості будинку. Отже, стягнувши з відповідачки всю суму коштів на проведення ремонтних робіт, суд неправильно застосував вказану норму права. При цьому до спірних правовідносин суд одночасно застосував обидві зазначені норми, які за своєю суттю не є тотожними та регулюють різні права й обов`язки учасників правовідносин, різні підстави та розміри відшкодування здійснених витрат".

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом вірно визначено, що в межах заявлених позивачем вимог доказів не надано.

Визначення позивачем різниці між вартістю невідокремлених поліпшень у будинку, розташованому по АДРЕСА_1 станом за період з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2016 року не надано, і на таке не впливає визначення експертом у наданому висновку ринкової вартості будинку, оскільки за змістом ч. 4 ст. 390 ЦК України позивач у справах цієї категорії має надати докази здійснення ним поліпшень, які у разі неможливості їх відокремленні від майна, мають бути відшкодовані добросовісному набувачу (володільцію) як здійснені витрати у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК України).

Доказів того, що позивачем здійснені поліпшення спірного будинку після 01 січня 2014 року, ним не надано, а зміна ринкової вартості не свідчить про проведення ним будь-яких поліпшень за вказаний період, на що цілком слушно послався суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом обставин, встановлених в рамках розгляду справи № 521/452/17 стосовно розміру відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна, виходячи з вартості житлового будинку станом на 01 січня 2014 року, у зв`язку з чим, на думку скаржника, суд помилково вважав недоведеною різницю між вартістю невідокремлених поліпшень у спірному будинку у період з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2016 року, колегія суддів до уваги не бере, з огляду на таке.

Так, зі змісту постанови Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, якою змінено розмір відшкодування, вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом у січні 2017 року, після чого у серпні 2018 року подав заяву про уточнення позовних вимог, вказавши період, за який просив стягнути відшкодування коштів, витрачених на проведення ремонту житлового будинку, з 01 січня 2008 року по 01 січня 2014 року.

При цьому, і в позовних вимогах у рамках розгляду справи № 521/452/17 і в даному позові ОСОБА_1 зазначає про те, що підставою для відшкодування коштів, витрачених на проведення ремонту житлового будинку, є звернення у листопаді 2016 року ОСОБА_2 до ОСОБА_1 із позовом про усунення перешкод в користуванні приватною власністю шляхом виселення.

Тобто, обставини, якими позивач обґрунтовує свою позовні вимоги у даній справі, існували на момент звернення до суду із першим позовом, а позивач не був позбавлений можливості уточнити позовні вимоги, збільшивши період проведених ним ремонтних робіт, виконання яких (за наявності відповідних доказів) підтверджувало б збільшення ринкової вартості житлового будинку за вказаний період, однак таким правом не скористався.

Посилання позивача на не дослідження судом першої інстанції висновку експерта № 024/2022 від 12 липня 2022 року, зробленого судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» спростовується текстом оскаржуваного рішення і колегія суддів відхиляє його, оскільки вказаний висновок був предметом дослідження суду та при оцінці якого в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що при проведені дослідження, технічний паспорт на спірне майно станом на 01 січня 2016 року, будь-які інші докази проведених, об`єктивно наявних поліпшень у будинку з часу, встановлених постановою Одеського апеляційного суду, тобто з 01 січня 2014 року, експерту позивачем не надавались, а візуальний огляд не проводився. Таким чином, на підтвердження своїх вимог, в розумінні статей 77-80 ЦПК України даний висновок не може вважатися належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом у справі, з урахуванням, зокрема, і того, що до позовної заяви інших доказів на підтвердження відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість домоволодіння, не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із розміром виплати, яка вже була здійснена на його користь у ході розгляду судами цивільної справи № 521/452/17.

За таких обставин, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав ненадання доказів щодо наявності поліпшень майна у будинку у період з 01 січня 2014 року по 01 серпня 2016 року, їх характеру, вартості та доказів їх фактичного понесення.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін є ухвалення судом рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Що стосується клопотання відповідачки ОСОБА_2 про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України з огляду на відсутність предмету спору, оскільки в рамках справи № 521/452/17 вже було розглянуто питання щодо стягнення на користь позивача з відповідачки коштів в рахунок відшкодування невід`ємних поліпшень у будинку відповідно до вимог ч. 4 ст. 390 ЦК України, то таке не може бути задоволено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, те благо (річ, право, інше майно) з приводу якого виник спір, у даному випадку у справі про стягнення коштів на підставі ч. 4 ст. 390 ЦК України - це вимога добросовісного набувача про відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

З огляду на зміст поданої позивачем до суду позовної заяви вбачається, що він просив суд стягнути на підставі ч. 4 ст. 390 ЦПК України різницю між вартістю, визначеною станом на серпень 2016 року, та на 01 січня 2014 року, у той час, коли по справі № 521/452/17 ставив питання про стягнення різниці у вартості з огляду на проведені ним поліпшення станом на 01 січня 2014 року.

Керуючись ст. 255, 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 19 серпня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький