Дата документу 11.08.2025 Справа № 2-3879/11
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН № 2-3879/11 Головуючий у І інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/428/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 19 лютого 2008 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 11000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 06 червня 2011 року має заборгованість у розмірі 28759,86 грн, що складається з: 11006 грн - заборгованість за кредитом; 14240,15 грн - заборгованість за процентами за користуванням кредитом; 1668 грн заборгованість по комісії за користуванням кредитом; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1345,71 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на означені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 19 лютого 2008 року в розмірі 28759,86 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 19 лютого 2008 року, що становить 25759,86 грн, та судові витрати у розмірі 407,60 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 20 січня 2012 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2012 року, ухвалити нову постанову про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що дати складання позовної заяви та подання позовної заяви до суду не співпадають. Крім того, у Ліцензії №22 від 29 липня 2009 року не надано можливість надання кредитів. Позивач надав до суду сфальсифікований розрахунок заборгованості за кредитом, що призвело до помилки суду.

Нарахування відсотків відбувалося на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що призводить до подвійного нарахування відсотків за кредитом. Крім того, відсотки сплати за користування кредитом у розмірі 24% на рік збільшувалися двічі - 26,4%, 30% без згоди позичальника. Крім того, в оскаржуваному рішенні помилково зазначено про визнання відповідачем ОСОБА_1 позову. Суд першої інстанції не врахував, що відсутні докази оформлення та укладення сторонами та відповідно отримання відповідачем Умов та правил надання банківських послуг.

Крім того, позивачем не надано до суду підтвердження (доказів) повноважень представника ПАТ КБ «Приватбанк», а також документу, який підтверджує факт видачі відповідачу кредитних коштів, як і не надано доказів щодо підтвердження отримання відповідачем вимоги про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» заперечує проти доводів ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду -залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до укладеного договору б/н від 19.02.2008 ОСОБА_1 19.12.2008 отримала кредит у розмірі 11000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до заяви-приєднання, договір складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, а також з тарифів.

Зі змісту заяви від 19.02.2008, ОСОБА_1 заповнила заяву на отримання кредитних коштів на карту у розмірі 11000 грн зі сплатою базової процентної ставки по кредитному ліміту на момент підписання договору 2% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної карти.

Крім того, ОСОБА_1 надала згоду про те, що ця заява разом з умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Умови і правила надання банківських послуг додані до цієї заяви.

На підтвердження укладання договору №б/н від 19.02.2008 позивачем було надано заяву, умови і правила надання банківських послуг, які містять надання згоди, умови обслуговування, обов`язки та права банку, обов`язки та права клієнта, відповідальність сторін.

Відповідно до змісту умов та правила надання банківських послуг форма договору, яка укладається між банком та держателем платіжної картки. Договір складається з заяви, пам`ятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг, тарифів.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 06.06.2011 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 28759,86 грн, що складається з: 11006,00 грн - заборгованість за кредитом; 14240,15 грн - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 1668,00 грн заборгованість по комісії за користуванням кредитом; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1345,71 грн - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком суми заборгованості.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Матеріали справи не містять доказів того, що кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», визнано недійсним в судовому порядку.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користуванням кредитом; заборгованість по комісії за користуванням кредитом; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1345,71 грн - штраф (процентна складова).

Так пунктами 6.5, 6.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, а у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі, простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Проте, з цих умов неможливо встановити, який розмір штрафних санкції встановлено, оскільки у заяві-приєднанні встановлено тільки розмір базової процентної ставки. Крім того, позивач не додав до заяви-приєднання та умов інших складових кредитного договору пам`ятки клієнта та тарифів.

Крім того, долучені до позову умови не містять підпису ОСОБА_1 , а тому вважати що вона була ознайомлена з цими умовами - не можна. Також, зазначені умови визначають умови, на яких ПАТ КБ «Приватбанк» пропонує клієнтам платіжні картки, а також інші банківські послуги, вказані в заяві та пам`ятці клієнта, позаяк вбачається, що заява-приєднання була подана відповідачем ЗАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до заяви позичальника сторони погодили плату за користування кредитними коштами у розмірі 2% на місяць, тобто 24 % річних, що позичальник підтвердив власним підписом.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22 вересня 2011 року було, зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем змінена процентна ставка за укладеним з відповідачем договором з 01 квітня 2015 року з 36 % річних на 43,20 % та не зазначені обставини, на підставі яких банк здійснив підвищення відсоткової ставки.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил статті 1056-1ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Доказів підписання та погодження відповідачем Умов та правил надання банківських послуг та якої саме їх редакції матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року справа № 6-82цс16 зроблено висновок про те, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Доказів належного повідомлення відповідача про зміну процентної ставки у відповідності до вимог пунктів 2, 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 (далі - Правила) (в редакції на час зміни відсоткової ставки) позивачем суду не надано.

Матеріалами справи не підтверджено, що вищезазначені вимоги законодавства були належним чином виконані позивачем - відсутні докази того, що відповідач був ознайомлений належним чином зі зміною відповідних процентних ставок та погодив таку зміну.

Враховуючи те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, виходячи із зазначених банком вихідних даних та погодженого сторонами розміру відсотків за користування кредитом 24 % річних та без надання позивачем належних доказів зміни відсоткової ставки, відсутності заперечень з боку відповідача в суді першої інстанції щодо строку дії кредитного договору, частково погоджується з нарахованим банком розміром заборгованості в межах позовних вимог за нарахованими відсотками за період з 20.02.2008 до 30.04.2008 у розмірі 434,76 грн, з 22.05.2008 8 днів 56,96 грн, 30.05.2008 5 днів 35,74 грн, 04.06.2008 6 днів 42,93 грн, а за період з 15.05.2008 року 7 днів 50,67 грн, 10.06.2008 17 днів 123,67 грн, 27.06.2008 3 дні 21,83 грн, 30.06.2008 25 днів 182,75 грн, 25.07.2008 - 6 днів 43,87 грн, з 31.07.2008 по 30.09.2008 59 днів 432,67 грн, 03.10.2008 12 днів 88,02 грн, з 15.10.2008 по 06.06.2011 951 день 6977,80 грн, а всього розмір відсотків за користування кредитними коштами має становити: 8491,67 грн (сальдо поточної заборгованості за кредитом + сальдо простроченої заборгованості за кредитом) х 24 % (погоджена сторонами базова відсоткова ставка) : 100 : 360 х кількість днів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині є слушними.

На думку колегії суддів, у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом, а також штрафів (фіксована частина, процентна складова) слід відмовити з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що у анкеті-заяві позичальника від 19.02.2008 комісія, штрафи за кредитом не зазначені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема комісію та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19.02.2008 , посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: умови обслуговування, права та обов`язки банку та клієнта, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ЗАТ КБ "ПриватБанку", а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати комісії та штрафів, та, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

До спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк", тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату комісії та штрафів, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року "Про захист прав споживачів".

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "Приватбанк" дотрималися вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.02.2008 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати комісії та штрафів.

Разом з тим, суд першої інстанції, оцінюючи докази в їх сукупності, з урахуванням Умов та Правил надання банківських послуг, дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі в частині стягнення відсотків за користування кредитом, комісії, штрафів і не врахував того, що Умови та Правила надання банківських послуг не є складовою частиною кредитного договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, комісії та штрафів з урахуванням Умов та правил надання банківських послуг не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам у справі.

З огляду на вищевикладене, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за договором б/н від 19.02.2008 у розмірі 11006 грн, 8491,67 грн заборгованість по процентам за користування кредитом.

Твердження ОСОБА_1 про те, що позивач на час укладення кредитного договору не мав банківської ліцензії на видачу кредитів є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» N 2121-III від 07.12.2000 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) банківська ліцензія - документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Згідно з п. 5 ч.1 ст.2 цього ж Закону банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб;

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.47 Закону № N 2121-III від 07.12.2000 року на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати банківські операції, в тому числі, розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик., які в силу вимог ч.1 ст.49 цього ж Закону, є кредитними.

Таким чином, наявність банківської ліцензії передбачає здійснення банківської діяльності в цілому, однієї із складових якої є здійснення кредитних операцій.

Стосовно строків позовної давності у цій справі слід зазначити таке.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що відповідач припинила виконувати свої зобов`язання у грудні 2008 року.

З цим позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку, позивач звернувся у серпні 2011 року, тобто межах трирічного строку позовної давності, який у цій справ має відраховуватися з грудня 2008 року.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, суд першої інстанції не встановив усіх дійсних обставин справи, тому на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2012 року слід скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню (67,79 %), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 194,96 грн, а з позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги - в розмірі 103,68 грн.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України, розмір судового збору, що належить стягнути з відповідача на користь позивача складає 91,28 грн (194,96 грн 103,68 грн).

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2012 року скасувати.

Ухвалити у цій справі нову постанову, якою:

«Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 19 лютого 2008 року у розмірі 19497,67 грн, що складається з: 11006 грн заборгованість за кредитом, 8491,67 грн заборгованість за процентами за користування кредитом

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 91 (дев`яносто одна) гривня 28 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 серпня 2025 року.

Головуючий:

Судді: