КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/3949/24 Головуючий у суді першої інстанції - Якусик О.В.
Номер провадження № 22-ц/824/9885/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет», поданою представником Короєдом Сергієм Олександровичем, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Якусик О.В., у місті Києві, у справі

за позовом Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» про визнання права користування житловим приміщенням і зобов`язання укласти договір найму,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року Приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, у якому просить суд виселити їх з гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет» є власником будівлі гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

01 квітня 2004 року між Акціонерним товариством закритого типу «Медичний інститут Української асоціації народної медицини» (правонаступником якого є приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет»), як орендодавцем, та Публічним акціонерним товариством «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» було укладено Договір оренди №04/2004 житлового приміщення, за умовами якого Публічному акціонерному товариству «Спеціалізоване управління №522 «Промвентиляція» в користування було передано нерухоме майно - частину приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з 8 кімнат (№81, 83, 85, 88, 98, 100, 101, 102) загальною площею 144 кв. м., що розміщені на п`ятому поверсі для проживання працівників вказаного підприємства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2023 року у справі № 910/13143/23 було розірвано вказаний Договір оренди та зобов`язано ПАТ «Спеціалізоване управління №522 «Промвентиляція» звільнити і повернути Приватному вищому навчальному закладу «Київський медичний університет» орендоване нерухоме майно.

Позивач вказує, що відносини оренди вищезазначених кімнат гуртожитку припинені, отже і припинилось похідне право користування гуртожитком працівниками ПАТ «Спеціалізоване управління №522 «Промвентиляція». Провівши перевірку проживаючих в гуртожитку, позивач виявив, що мешканці кімнати № 100 на 5 поверсі гуртожитку, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без правових підстав проживають у зазначеному жилому приміщенні, чим порушують право власності позивача.

Як зазначає позивач, після розірвання Договору оренди із ПАТ «Спеціалізоване управління №522 «Промвентиляція» жодних дозволів на проживання відповідачам у гуртожитку не надавав та не укладав з ними договору оренди, тому зазначені особи порушують право власності позивача.

При цьому із позивачем, як власником гуртожитку, відповідачі в жодних відносинах з приводу користування гуртожитком не перебували, ордер відповідачам на вселення в гуртожиток не надавався, після розірвання Договору оренди договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачами не укладався, а тому у відповідачів відсутні правові підстави користування майном.

02 липня 2024 року представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Хілько О.М. подав зустрічний позов до Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет», в якому просить визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право на користування житловим приміщенням № 100 в будинку АДРЕСА_1 та зобов`язати Приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет» укласти договір найму на вказане житлове приміщення.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, вказували, що у травні 1993 року ОСОБА_3 отримав на свою сім`ю житлове приміщення у гуртожитку по вищевказаній адресі. З 21 травня 1993 року ОСОБА_3 і позивачі за зустрічним позовом були зареєстровані у вказаному гуртожитку та проживають на п`ятому поверсі в кімнаті № НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і до дня своєї смерті проживав у гуртожитку.

За користування житловим приміщенням у гуртожитку позивачі за зустрічним позовом сплачували відповідачу відповідні платежі, доки відповідач не почав створювати жахливі умови для проживання, а саме постійно з метою виселення мешканців відключає воду, електроенергію, створює жахливу обстановку, помешкання загального користування не ремонтуються і не відповідають нормам безпеки (грибок на стінах, протікає дах, електропроводка в аварійному стані).

Щодо рішення Господарського суду міста Києва, позивачі вказують, що у ньому відсутні будь-які обов`язки позивачів про звільнення ними своїх житлових приміщень.

Як видно з трудової книжки ОСОБА_3 , він пропрацював на підприємстві, яке надало йому приміщення, більше десяти років, а тому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України є членами сім`ї наймача і мають такі ж права і обов`язки, як і наймач, не можуть бути виселені без надання іншого житла.

Мотивуючи вимоги щодо укладення договору найму, позивачі за зустрічним позовом вказують, що відповідач не має бажання укладати договір найму, про що свідчить подання ним первісного позову, хоча позивачі за зустрічним позовом, які постійно мешкають у спірному житлі, мають право на юридичну фіксацію своїх прав на користування вказаним приміщенням, яким є договір найму. Зазначають, що житлове приміщення у гуртожитку є єдиним місцем реєстрації та проживання ОСОБА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Витягу з реєстру нерухомого майна.

Рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 03 березня 2025 року позов Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» - Короєд С.О. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині первісного позову - скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» задовольнити. В частині зустрічного позову змінити у мотивувальній частині обґрунтування залишення зустрічного позову без задоволення, вказавши про відсутність правових підстав для проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до законодавства, ордер є єдиним належним допустимим (письмовим) доказом, що може підтверджувати законність вселення і проживання відповідачів в гуртожитку. Оскільки, останні зазначають, що ордер на проживання в гуртожитку їм видавав колишній власник гуртожитку, а саме ЗАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція», ордер має зберігатися у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Проте відповідачі зазначених ордерів не надали, тим самим жодним чином не підтвердили законність свого вселення і проживання в гуртожитку.

У оскаржуваному рішенні суду йдеться про те, що відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого житла. Однак законодавство не зобов`язує позивача надавати інше житло у разі виселення без укладеного договору або ордера на вселення. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали жодних правовстановлюючих документів, то позивач не зобов`язаний надавати відповідачам інше житло. Останні повинні довести законність свого проживання у гуртожитку.

Таким чином, на думку сторони позивача, оскільки відповідачі не надали таких доказів, суд не має підстав для висновку, що їхнє проживання є законним, і, відповідно, не можна стверджувати, що вони не підлягають виселенню.

Звертає увагу суду, що аналіз положень статті 47 Конституції України та статті 2 Житлового кодексу України свідчить про те, що саме держава та органи місцевого самоврядування несуть обов`язок щодо забезпечення громадян житлом, зокрема тих, які потребують соціального захисту. Право на житло, гарантоване Конституцією, не означає покладання такого обов`язку на приватних власників майна, оскільки закон не наділяє їх функціями держави у сфері забезпечення житлових прав громадян.

Наголошує, суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не врахував наведених норм та помилково поклав обов`язок забезпечення житлом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на позивача, що суперечить принципам цивільного і житлового законодавства України та порушує право позивача як власника майна.

Виселення осіб, які не мають законних підстав для проживання у гуртожитку, не є порушенням їхнього права на житло відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав, оскільки держава повинна забезпечувати їх відповідними умовами проживання, а не приватний власник майна (гуртожитку).

Позивач вважає, що навіть у випадку законності вселення в гуртожиток відповідачів, у зв?язку із втратою права користування жилою площею в гуртожитку ОСОБА_3 у зв?язку із звільненням із ЗАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» без поважних причин, відповідачі (право користування жилим приміщенням яких є похідним від права користування жилим приміщенням ОСОБА_3 ) підлягають виселенню із займаного жилого приміщення у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Право користування жилим приміщенням членами сім`ї наймача є похідним від права користування жилим приміщенням наймача. Оскільки, ОСОБА_3 втратив своє право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 132 ЖК України, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 також втратили право користування жилим приміщенням, адже воно є похідним.

Вважає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки цим обставинам та не дослідив питання втрати права користування жилим приміщенням відповідачами.

Разом з тим, відповідачі не надали до суду доказів на підтвердження того, що вони знаходяться на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Щодо зміни мотивів відмови у зустрічному позові вказує, що не погоджується з мотивами, за якими суд першої інстанції відмовив у зустрічному позові, що полягають ніби то в правомірному зайнятті відповідачами приміщення гуртожитку та відсутністю підстав для їх виселення з нього без надання іншого жилого приміщення, з огляду на вищевикладене.

23 червня 2025 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - Хілько О.М. подав відзив, відповідно до якого просить в задоволенні апеляційної скарги - відмовити, оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі № 201/193/22.

Наголошує, що в травні 1993 року ОСОБА_3 отримав на свою сім`ю житлове приміщення у гуртожитку на підставі ордеру, який був переданий та зберігався на підприємстві ЗАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція», де працював ОСОБА_3 .. З 21 травня 1993 року останній, його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 були зареєстровані у вказаному приміщенні.

Вказане житлове приміщення є єдиним житлом у позивачів за зустрічним позовом.

За вказаною адресою реєстрації ОСОБА_1 отримувала поштові повідомлення, а також за користування житловим приміщенням у гуртожитку позивачі за зустрічним позовом сплачували Приватному вищого навчального закладу «Київський медичний університет» відповідні платежі, доки останній не почав створювати жахливі умови для проживання.

При апеляційному розгляді справи представник Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» - Короєдом С.О. підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - Хілько О.М. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що Приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет» з 2000 року є власником 78/100, а з 2003 - ще 22/100 частин будівлі гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

01 квітня 2004 року між Акціонерним товариством закритого типу «Медичний інститут Української асоціації народної медицини» (правонаступником якого є приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет»), як орендодавцем, ПАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція» було укладено Договір оренди №04/2004 житлового приміщення, відповідно до умов якого ПАТ «Спеціалізоване управління №522 «Промвентиляція» в користування було передано нерухоме майно - частину приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з 8 кімнат (№81, 83, 85, 88, 98, 100, 101, 102) загальною площею 144 кв м., що розміщені на п`ятому поверсі для проживання працівників вказаного підприємства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2023 року у справі № 910/13143/23 було розірвано вказаний Договір оренди № 04/2004 житлового приміщення від 01 квітня 2004 року та зобов`язано ПАТ «Спеціалізоване управління №522 «Промвентиляція» звільнити і повернути Приватному вищому навчальному закладу «Київський медичний університет» нерухоме майно - частину приміщення гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з 8 кімнат (№ 81, 83, 85, 88, 98, 100, 101, 102) загальною площею 144 кв м, що розміщені на п`ятому поверсі.

З матеріалів справи вбачається, що 07 листопада 1987 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 . Після укладення шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі народився син - ОСОБА_8 , який в подальшому, 08 листопада 2013 року, змінив прізвище на ОСОБА_8 .

З 21 травня 1993 року ОСОБА_3 і позивачі за зустрічним позовом були зареєстровані та постійно проживали у гуртожитку з адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Як слідує з трудової книжки ОСОБА_3 та архівних витягів, наданих на запит суду Шевченківською районною у місті Киві державною адміністрацією, з 01 серпня 1983 року він був прийнятий на роботу до Київського СУ-533 треста «Сантехмонтаж», 20 жовтня 2004 року - звільнений з ЗАТ СУ-52 «Промвентиляція» за власним бажанням по ст. 38 КЗпП. В подальшому 28 березня 2011 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу у ЗАТ СУ-522 «Промвентиляція» та 05 квітня 2013 року звільнений за власним бажанням.

Згідно з розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 283 від 15 травня 2014 року «Про зарахування громадян на квартирний облік та про внесення змін в кварт облікові справи громадян», ОСОБА_1 з сім`єю з 3 осіб поновлено на квартирному обліку; підстава - проживання в гуртожитках, проживає з 1993 року за адресою: АДРЕСА_1 , а квартирному обліку з 24 лютого 1992 року.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 показала, що у 1993 року її чоловік отримав спірну кімнату в гуртожитку, у якій вони постійно проживали, а після продажу СПУ-522 гуртожитку Медінституту, четвертий поверх гуртожитку було звільнено і їх переселили на п`ятий поверх. Вказала, що за користування кімнатою вносили плату Медуніверситету. Свідок зазначила, що під час заселення був укладений договір та видано ордер на це приміщення, які були в подальшому передані ЗАТ СУ-522 «Промвентиляція» для процедури приватизації і не були їм повернуті, однак у деяких інших мешканців такі документи збереглися. Також зазначила, що ні у неї, ні у її сина немає іншого житла.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що є сусідкою ОСОБА_1 , і її покійний чоловік також працював у ЗАТ «Промвентиляція» до 2017 року, якій належав спірний гуртожиток. Зазначила, що при вселенні у гуртожиток їм видавали ордери та укладали договори найму, вони були зареєстровані у гуртожитку, однак документи забрали для проведення приватизації і не повернули. У 2008 році приміщення гуртожитку продали Медуніверситету як технічне приміщення і наразі у гуртожитку жахливі умови проживання - відсутнє світло, газ, туалет.

У своїх показання свідок ОСОБА_11 зазначив, що є сусідом ОСОБА_1 , вони жили на одному поверсі, він знайомий з чоловіком ОСОБА_1 , який працював у ЗАТ «Промвентиляція» з 1983 по 2004 рік, а потім ще по 2013 рік. Свідок підтвердив факт видачі ордерів на жилі приміщення, які потім у них забрали і не віддали. Після продажу гуртожитку у ньому залишилися всі, хто працював у Промвентиляції і більше 30 років живуть за цією адресою. Вказав, що у 2023 році на п`ятому поверсі були зруйновані всі комунікації, кухня, туалети, знищена проводка, вимкнено газ, гарячу воду. Підтвердив, що у ОСОБА_1 це єдине житло.

Допитана як свідок ОСОБА_12 повідомила, що також є сусідкою ОСОБА_1 , заселилася у гуртожиток у 1991 році, їх чоловіки разом працювали, зокрема ОСОБА_3 до 2014 року, внески за користування гуртожитком вираховувалися з їх заробітної плати. Також зазначила, що при заселенні укладалися договори найму, які перебувають в Управлінні (СУ-522). Свідок зауважила щодо умов проживання на цей час, а саме відсутність води, газу, розбиті санвузли. Також підтвердила, що у ОСОБА_1 і у її сина відсутнє інше житло.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у цій справі позивач не довів відсутності законних підстав для вселення відповідачів за первісним позовом у спірне приміщення, які вселилися у неї до набуття позивачем за первісним позовом права власності на будівлю гуртожитку, враховуючи, що відповідачі тривалий час (понад двадцять років на час звернення позивача до суду з позовом) проживають у цьому житлі, яке надавалося у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах ОСОБА_3 із ЗАТ «Спеціалізоване управління № 522 «Промвентиляція», який пропрацював на підприємстві понад 10 років, вказане житло є їх єдиним постійним місцем проживання, а іншого житла вони не мають, суд вважав відсутнім підстави для задоволення позовних вимог первісного позову про виселення відповідачів із гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом суд першої інстанції виходив з того, що право позивачів за зустрічним позовом як членів сім`ї наймача є похідним від права користування приміщенням ОСОБА_3 , передбачені статтями 125, 132 ЖК УРСР правові наслідки припинення такого користування, відсутність дозволу відповідача за зустрічним позовом, який є власником будівлі гуртожитку, на проживання позивачів у гуртожитку, суд вважав відсутніми підстави для задоволення зустрічного позову в частині вимог про визнання за відповідачами права на користування житловим приміщенням АДРЕСА_2 .

Таким чином суд прийшов до висновку, що право користування позивачами за зустрічним позовом цим приміщенням обумовлене правомірним зайняттям ними цього приміщення та відсутністю підстав для їх виселення з нього без надання іншого житлового приміщення, про що зазначалося вище.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Встановивши, що з 21 травня 1993 року ОСОБА_3 та відповідачі - члени його сім`ї - ОСОБА_1 , ОСОБА_13 були зареєстровані та постійно проживали у гуртожитку з адресою: АДРЕСА_1 . у кімнаті із житловою площею 18 м2,,яка була надана йому разом із сім`єю у складі ще 3 осіб у період працевлаштування у Київського СУ-533 треста «Сантехмонтаж», де він пропрацював приблизно 20 років, та був у 2004 року - звільнений з ЗАТ СУ-52 «Промвентиляція» за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України, а в подальшому 28 березня 2011 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу у ЗАТ СУ-522 «Промвентиляція» та 05 квітня 2013 року звільнений за власним бажанням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів із спірної кімнати без надання іншого житлового приміщення, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно з статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідачі мали законні сподівання, що вони як члени сім`ї наймача, який пропрацювавши більше десяти років на підприємстві, а отже і їх житлові права будуть захищені законом, відповідно до якого із службового житла не можна виселяти осіб, якщо вони пропрацюють більше десяти років, що гарантовано ст. 125 ЖК України.

Доводи сторони позивача про те, що відповідачі не підтвердили законність свого вселення і проживання в гуртожитку, оскільки не надали ордерів на проживання в гуртожитку є безпідставними, оскільки відсутність ордеру не є правовою підставою для виселення відповідача із гуртожитку, до якого вони вселилися у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, а також відміткою у паспорті про місце реєстрації.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт видачі ордерів на жилі приміщення, які потім у них забрали і не віддали, а після продажу гуртожитку у ньому залишилися всі, хто працював у Промвентиляції і більше 30 років живуть за цією адресою.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідачі, як члени сім`ї наймача вселились у кімнату у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі відповідного ордеру на вселення, проживає в ній з 1993 року, при цьому ОСОБА_3 , якому видавали кімнату пропрацював на підприємстві більше 30 років, законність проживання відповідачів позивачем не спростована, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що позивач у справі укладаючи угоди купівлі - продажу приміщення гуртожитку в 2000 році та в 2004 році був обізнаний про те, що правом користування окремими житловими приміщеннями «кімнатами» мають працівники Київського СУ-533 треста «Сантехмонтаж», зокрема відповідачі в даній справі, як члени сім`ї працівника заводу ОСОБА_3 , тобто погоджувались із фактичним обставинами, що свідчать про обтяження даних приміщень гуртожитку та прийняли на себе ризик майбутніх обставин.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет», подану представником Короєдом Сергієм Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв