П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2025 року м. Київ

Справа № 369/9605/21

Провадження: № 22-ц/824/8742/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янченко А. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, приватний нотаріус Леденьов Іван Сергійович, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя,

у с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 02.10.1999 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 . Так, 09.02.2007 року за спільні кошти ними був придбаний житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1055 га, розташована за тією ж адресою, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:013:0059. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2014 року шлюб було розірвано. Однак, 12.08.2014 року він та ОСОБА_4 уклали договір про поділ майна подружжя, предметом якого були житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, що розташована за тією ж адресою, кадастровий номер :01:013:0059. Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2019 року у справі № 369/9613/16-ц розірвано договір про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, укладений між ним, позивачем, та ОСОБА_4 . В подальшому він дізнався про те, що 16.03.2016 року спірний житловий будинок та земельна ділянка були переоформлені колишньою дружиною на її матір, ОСОБА_3 , шляхом укладання договору купівлі-продажу від 16.03.2016 року. Вказує, що при укладенні вказаного договору, ОСОБА_4 надала приватному нотаріусу завідомо неправдиву заяву, в якій стверджувала, що вказаний в договорі житловий будинок є її приватною особистою власністю і не є об`єктом спільної сімейної власності. В подальшому, 01.12.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку та земельної ділянки. Зазначає, що письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу від 16.03.2016 року спірного будинку та земельної ділянки він не надавав, при цьому, нотаріус при вчиненні нотаріальних дій не витребував відповідної заяви другого з подружжя та не пересвідчився в належності ОСОБА_4 вказаного будинку та земельної ділянки на праві спільної сумісної власності. В результаті вчинення даного правочину, продажу житлового будинку та земельної ділянки порушені права ОСОБА_1 , як співвласника частини даного майна. Його не було сповіщено про продаж вищезгаданого майна, та відповідно, не було зроблено жодних дій, спрямованих на компенсацію йому вартості його частини.

На підставі вищевикладеного та з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 16.03.2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо житлового будинку загальною площею 249,7 по АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіної Н. В., та скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.12.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо житлового будинку загальною площею 249,7 по АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :01:013:0059, площею 0,1505 га, що розташована за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіної Н. В. та скасувати рішення вказаного приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та припинення її право власності;

провести поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину зазначеного житлового будинку та на частину земельної ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої не прийняв до уваги те, що в рішеннях за його тотожними позовами, були вказані підстави відмови, і що суд першої інстанції не надав даним рішенням належної правової оцінки.

Посилається й на те, що ОСОБА_4 , відчужуючи спірний житловий будинок та земельну ділянку своїй матері, надала завідомо неправдиву заяву, в якій стверджувала, що спірне майно є її особистою приватною власністю.

Вважає, що після розірвання судом договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А., зареєстрованого за номером в реєстрі 277, спірне майно, яке було передане за даним договором відповідачу-3 набуває статусу спільного сумісного майна подружжя та підлягає поділу.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гучинська О. В. в інтересах ОСОБА_4 заперечувала проти доводів апеляційної скариг та вважала їх необґрунтованими, зазначила, що позивач вже не вперше звертається до суду з тим самим предметом та підставами позову. Звертає увагу суду на той факт, що позивач не є стороною правочину, а тому не мав права доводити, що оспорюваний договір купівлі - продажу між відповідачем 3 та відповідачем 2, був вчинений під впливом обману з боку відповідача 3, яка надала нібито неправдиву заяву, в якій стверджувала, що спірне майно є її особистою приватною власністю. Крім того, звертає увагу суду, що даним твердженням позивач вкотре вводить суд в оману, оскільки відповідно до ст. 4 договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А., зареєстровано за номером в реєстрі 277, з дня набуття чинності даним договором в особисту приватну власність відповідача 3 перейшло спірне майно. Відтак, вважає, щовідповідач 3 набула право особистої приватної власності на спірне майно з дня набуття чинності договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, а тому посилання позивача не те, що відповідач 3 надала завідомо неправдиву інформацію нотаріусу під час укладення договору 1 є необґрунтованою та неправдивою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року заяву адвоката Мельник С. Р. в інтересах ОСОБА_2 про відвід судді Левенця Б.Б. задоволено.

Відведено суддю Левенця Б.Б. від розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року. Справу передано на повторний автоматизований розподіл відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України.

Розпорядженням керівника аппарату Київського апеляційного суду від28 травня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл справи №369/9605/21 у зв`язкуіз відводом судді-доповідача Левенця Б. Б.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року, визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Невідома Т.О., судді: Верланов С. М., Нежура В.А.

В судовому засіданні адвокат Батурін С. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, з викладених в ній підстав.

Адвокат Пінчук К. Ю. в інтересах ОСОБА_5 , адвокат Мельник Р. С. в інтересах ОСОБА_2 та адвокат Гучинська О. В. в інтересах ОСОБА_4 заперечували проти доводів апеляційної скарги та вважали їх необґрунтованими.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заяву відповідача про розгляд справи без його участі та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 02.10.1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі.

09.02.2007 року за спільні кошти ними був придбаний житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1055 га, розташована за тією ж адресою, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:013:0059.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.08.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

12.08.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про поділ майна подружжя, предметом якого були житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, що розташована за тією ж адресою, кадастровий номер :01:013:0059.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2019 року у справі № 369/9613/16-ц розірвано договір про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

В подальшому, 16.03.2016 року спірний житловий будинок та земельна ділянка були переоформлені ОСОБА_4 на її матір, ОСОБА_3 , шляхом укладання договору купівлі-продажу від 16.03.2016 року.

При укладенні вказаного договору ОСОБА_4 надала приватному нотаріусу заяву, в якій стверджувала, що вказаний в договорі житловий будинок є її приватною особистою власністю.

В подальшому, 01 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

02.06.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, зазначав, що в період зареєстрованого шлюбу ним та відповідачкою було придбано житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу між ними був укладений договір про поділ спільного майна, за яким житловий будинок та земельна ділянка відійшли ОСОБА_4 за умови виплати нею 900 000 грн компенсації до 12 серпня 2016 року. Однак, умови договору про поділ майна подружжя відповідачкою виконані не були та за його позовом вказаний договір був розірваний. При цьому, ним було встановлено, що придбане ними під час шлюбу спільне нерухоме майно відповідачка, ОСОБА_4 , переоформила на свою матір шляхом укладення фіктивного договору купівлі-продажу. А та, в свою чергу, в подальшому відчужила це майно ОСОБА_2 . Вказував, що при укладенні першого договору ОСОБА_4 надала нотаріусу неправдиву інформацію про те, що житловий будинок та земельна ділянка є її особистою власністю, оскільки будинок, і земельна ділянка є спільним майном подружжя і при укладення договору купівлі-продажу він мав надати обов`язкову згоду на відчуження такого майна. Однак, такої згоди він не давав, його не було сповіщено про продаж майна, не компенсовано частину відчуженого майна.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач неодноразово звертався до суду з аналогічними вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, при цьому, у всіх випадках суди першої та апеляційної інстанцій вже надавали правову оцінку спірним правовідносинам та відмовляли у задоволенні позовних вимог; також суд врахував, що на момент укладення спірних правочинів майно вже було зареєстроване як особиста приватна власність відповідачки, правових підстав вважати його спільною сумісною власністю не встановлено, а підстави для визнання правочинів недійсними або скасування державної реєстрації позивачем не доведено.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтями 1, 2, 5 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України), судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законне рішення ухвалюється з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та порядку, встановлених законом (частина 4 статті 41 Конституції України; частини 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 2 статті 369 ЦК України та частина 3 статті 65 Сімейного кодексу України встановлюють, що розпорядження спільним майном, що потребує нотаріального посвідчення або державної реєстрації, здійснюється за письмовою нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників або другого з подружжя.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Серед них - відповідність змісту правочину закону та наявність у особи, яка його вчиняє, необхідного обсягу цивільної дієздатності. Правочин, що не відповідає цим вимогам, є недійсним (стаття 215 ЦК України).

З умов договору про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року убачається, що житловий будинок і земельна ділянка передавалися у власність відповідачки, ОСОБА_4 , за умови виплати нею грошової компенсації в розмірі 900 000 грн до 12.08.2016 року.

Крім того, пункт 4.1 цього договору прямо передбачав, що до моменту повного виконання відповідачкою зобов`язання щодо сплати компенсації, будь-яке відчуження цього майна можливе виключно за письмовою згодою позивача.

Однак, незважаючи на те, що договір був чинним, відповідачка 16.03.2016 року уклала договір купівлі-продажу спірного майна зі своєю матір`ю, не отримавши нотаріально посвідченої згоди позивача. Такі дії є суперечливимияк положенням договору, який передбачав обов`язкову сплату грошової компенсації вартості частини майна так і імперативним нормам цивільного та сімейного законодавства, що регулюють договірні відносини подружжя щодорозпорядження спільним майном.

При цьому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що згода позивача на відчуження спірного майна була непотрібною, адже вчинення правочину без письмової згоди позивача порушило як договірні зобов`язання, так і імперативні норми закону.

Позивач, зіткнувшись із невиконанням відповідачкою зобов`язань за договором про поділ майна подружжя від 12.08.2014 року, а саме, несплатою погодженої грошової компенсації в розмірі 900 000 грн, не реалізував передбачене законом право на стягнення зазначеної суми в судовому порядку, як це передбачено ст. 625, 611, 623 Цивільного кодексу України. Водночас, обрав інший механізм захисту порушеного права, такий як розірвання договору в судовому порядку, що було реалізовано відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 12.02.2019 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що факт розірвання договору сам по собі не породжує правового наслідку у вигляді «автоматичного» повернення переданого за цим договором майна до режиму спільної сумісної власності подружжя. Така правова конструкція не передбачена нормами чинного законодавства.

Навпаки, положення статті 653 Цивільного кодексу України чітко встановлюють, що у разі розірвання договору, зобов`язання сторін припиняються з моменту набрання законної сили відповідним судовим рішенням. При цьому, якщо договір було розірвано у зв`язку з істотним порушенням умов однією зі сторін, інша сторона має право вимагати відшкодування збитків, завданих таким розірванням, але не повернення виконаного за договором, якщо інше прямо не передбачено самим договором або законом.

Цю правову позицію підтверджує також стаття 611 ЦК України яка передбачає можливість застосування правових наслідків порушення зобов`язання, зокрема, стягнення збитків, але не передбачає перехід права власності у зворотному напрямку без окремих на це правових підстав.

У даному випадку, договір про поділ майна не містив застереження про повернення переданого майна у разі його розірвання, а тому такий наслідок не може бути застосований автоматично. Позивач, обравши стратегію розірвання договору, фактично відмовився від обов`язкового елементу механізму захисту вимоги компенсації, що, за суттю, і було його головним правомочним інтересом.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №?369/9613/16-ц (ЄДРСР: 88692182) чітко закріплено, що розірвання договору про поділ майна подружжя не призводить до автоматичного повернення спірного майна до режиму спільної сумісної власності. Натомість сторона, що постраждала від невиконання умов договору, має право вимагати відшкодування шкоди, зокрема у формі грошової компенсації, однак не може претендувати на повернення майна, що було передане іншій стороні.

За таких обставин, правова позиція позивача щодо автоматичного «відновлення» правового режиму спільної сумісної власності на майно є помилковою з правової точки зору та суперечить системному тлумаченню норм цивільного законодавства та усталеній судовій практиці Верховного Суду.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту пред`явлення позову про визнання майна спільною сумісною власністю та витребування його з володіння третіх осіб не є належним способом захисту його порушеного права, оскільки, він не спрямований на реальне усунення правопорушення (невиплата грошової суми) та не забезпечує компенсаційного ефекту, який можливий лише шляхом звернення з майновим позовом на підставі ст. 623, 625 ЦК України.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо добросовісності набуття права власності іншими відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

З наданих у справі доказів убачається, що відповідачі набули спірне нерухоме майно на підставі укладених у письмовій формі та нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, які відповідають вимогам статей 655, 657 Цивільного кодексу України. Договори укладено за участі нотаріуса, який перевірив дотримання формальних вимог, наявність правовстановлюючих документів та відсутність заборон або обтяжень на відчуження майна, а також відсутність даних про спільну сумісну власність або правові спори щодо майна.

Відповідно до частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, власник майна має право витребувати його з чужого незаконного володіння, за винятком випадку, коли майно набуте добросовісним набувачем, тобто, особою, яка не знала і не могла знати, що відчужувач не мав права на його відчуження.

Згідно усталеної практики Верховного Суду добросовісність набувача є ключовою ознакою, що виключає можливість витребування майна, навіть у випадку недійсності попереднього правочину, якщо контрагент діяв сумлінно, не знаючи про правові порушення.

У даному випадку, відповідачі діяли у межах чинного законодавства, укладали правочини на підставі офіційно зареєстрованого права власності ОСОБА_4 , яка на момент відчуження майна була єдиною власницею.

Жодних доказів, які б свідчили про обізнаність відповідачів щодо можливих порушень прав позивача або спору щодо майна, матеріали справи не містять.

У даному випадку є встановленим, що майно тричі відчужувалося, і його набули треті особи на підставі нотаріально посвідчених договорів, без наявних обтяжень чи реєстраційних спорів, що свідчить про те, що відповідачі є добросовісними набувачами в розумінні ч.?1 ст.?388 ЦК України. Доказів, що нові власники знали чи повинні були знати про обмеження права розпорядження,матеріали справи не містять.

А отже, суд в даному випадку правильно зазначив про те, що відповідачі є добросовісними набувачами, які за відплатними договорами набули право власності відповідно до закону, що унеможливлює їх притягнення до відповідальності або застосування до них заходів реституції.

Отже, позовні вимоги про визнання недійсними договорів та поділ майна не спрямовані на усунення правопорушення, оскільки майно вже вибуло з власності відповідачки та набуте добросовісними особами. У такому випадку належним способом захисту було б звернення з позовом про стягнення грошової компенсації, як це передбачено пунктом 4.1 договору про поділ майна.

Підхід про належність обраного способу захисту підтверджується правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі №?750/8676/15-ц, в яких зазначено, що обраний спосіб захисту має бути не лише формально допустимим, але й фактично ефективним для поновлення порушеного права».

За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту не відповідав характеру правовідносин та змісту порушеного права, а тому, відповідно до усталеної судової практики, що спирається на принципи належного способу захисту, мав бути визнаний неефективним. Суд першої інстанції мав дати належну оцінку цим обставинам та відмовити у задоволенні позову саме у зв`язку з неправильно обраним способом захисту порушених прав.

Щодо заяви відповідача-4 про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, то колегія суддів відмічає, що позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за саме необґрунтованістю. Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є відмова в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та обранням неефективного способу захисту порушених прав, позовна давність не підлягає застосуванню.

Водночас, колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання відповідачів на те, що суд мав залишити позов у частині вимог до них без розгляду з огляду на те, що позивач нібито вже звертався до суду з аналогічними вимогами. Так, постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у справі № 369/5104/19 судове рішення дійсно було скасовано, проте, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено не через розгляд справи по суті, а з процесуальних підстав, а саме у зв`язку з тим, що позивач не належним чином визначив склад відповідачів. Зокрема, пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 16 березня 2016 року та 01 грудня 2016 року, позивач зазначив відповідачем лише одну зі сторін кожного з оспорюваних правочинів: у першому випадку, лише продавця, а в другому, лише покупця. При цьому, покупець за договорами від 16 березня 2016 року та продавець за договорами від 01 грудня 2016 року , ОСОБА_3 не була залучена до участі у справі в якості співвідповідача.

За таких обставин, попередній позов було залишено без задоволення не з огляду на вирішення спору по суті, а виключно через неналежне визначення суб`єктного складу спору, що унеможливлювало розгляд вимог по суті та не створює перешкод для нового розгляду справи за належного процесуального оформлення позову.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що позивач не є стороною спірного договору і не має права його оскаржувати, суперечать положенням ст. 215 ЦК України, яка передбачає право на звернення до суду будь-якої заінтересованої особи, чиї права та інтереси порушено вчиненим правочином. Як співвласник майна, набутого під час шлюбу, позивач має правовий інтерес у його збереженні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відмову в позові, однак, неправильно визначив підстави такої відмови, у зв`язку з чим, рішення суду підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура