ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 646/1972/23

провадження № 61-8183св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року у складі судді Благої І. С. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 рокуу складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Мальованого Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 поширив на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» недостовірну інформацію, образивши ОСОБА_1 та звинувативши його у наданні юридичної підтримки особам, які начебто співпрацювали з окупаційними військами. Ця інформація була прочитана, у тому числі, друзями позивача, його знайомими та роботодавцями.

Позивач зазначав, що інформація, яку поширив відповідач, є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Позивач ніколи не надавав будь-якої допомоги особам, що співпрацювали з окупаційними військами російської федерації. Спірна інформація не є оціночним судженням та має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві вимог та принципів етики і моралі. Отже, ці відомості порушують немайнові права позивача на повагу до честі, гідності та на недоторканність ділової репутації. Відповідач, поширивши недостовірну інформацію щодо позивача, створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих. Таким чином, відповідач завдав шкоди немайновим інтересам позивача.

ОСОБА_1 просив визнати недостовірною і такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та на недоторканність ділової репутації, інформацію, що поширена відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації на його сторінці в соціальній мережі «Facebook», про те, що позивач юридично підтримує осіб, зазначених у статті, а також у дописі до статті про те, що позивач співчував, або співпрацював, або просто допомагав підозрюваному відмазуватися від відповідальності протягом тривалого часу після деокупації по доброті душевній, просто як родич; зобов`язати відповідача спростувати поширену щодо позивача недостовірну інформацію шляхом викладення відповідачем на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» такого тексту спростування: « ІНФОРМАЦІЯ_3».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року, з урахуванням ухвали Червонозаводського районного суду

м. Харкова від 23 листопада 2023 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Визнано недостовірною і такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до гідності, честі та на недоторканність ділової репутації, поширену

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації на його сторінці

в соціальній мережі «Facebook» таку інформацію: «ІНФОРМАЦІЯ_4».

Визнано недостовірною і такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до гідності, честі та на недоторканність ділової репутації, поширену

ОСОБА_2 у коментарі до публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці в соціальній мережі «Facebook» таку інформацію: «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Зобов`язано ОСОБА_2 протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати поширену ним вказану недостовірну інформацію шляхом публікації на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook», на якій ця інформація була поширена, резолютивної частини цього рішення суду, а також такого тексту: « ІНФОРМАЦІЯ_6».

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що під час судового розгляду встановлено, що відповідач 04 травня 2023 року у публікації на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» та у коментарі під цією публікацією поширив недостовірну інформацію про позивача, яка порушує право позивача на повагу до честі

і гідності та на недоторканність ділової репутації, тому спірна інформація підлягає спростуванню відповідачем у той самий спосіб, у який була поширена.

Суд першої інстанції вказав, що у публікації зі спірною інформацією містяться твердження про певні факти, у тому числі ті, які стосуються позивача. Зазначив, що спірна інформація не є оціночним судженням, оскільки

у публікації відповідача зазначаються саме фактичні обставини, які можна перевірити: щодо юридичної підтримки особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке пов`язане зі співпрацею з окупаційними військами на тимчасово окупованій території України, а також стосовно допомоги цій особі уникнути відповідальності. Таким чином, спірна інформація є твердженням про факти щодо позивача. Також зазначив, що спірна інформація є недостовірною, у цьому випадку не має значення наявність чи відсутність у позивача статусу публічної особи, оскільки закон не містить винятків з правила про спростування недостовірної інформації залежно від статусу особи, немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада

2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції, що поширена інформація містить фактичні дані, правдивість яких відповідач не довів.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

04 червня 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Червонозаводського районного суду

м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що головна тема публікації пов?язана із затриманням мешканця с. Семенівка, підприємця ОСОБА_4 , який, як стверджується в соціальній мережі «Facebook» та не оспорюється позивачем, обвинувачений у здійсненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 111-1 КК України, про що стає зрозуміло при переході за посиланням на іншу публікацію в соціальній мережі «Facebook», після слова «Подія». Тобто відповідач описує діяльність в селі не позивача,

а іншої особи. У позовній заяві і в судових засіданнях позивач не наводив жодних доказів своєї належності до тієї особи, про яку розповідають місцеві жителі, враховуючи те, що позивач і відповідач взагалі не знайомі. Відповідач не стверджував, що позивач є фігурантом будь-якого кримінального провадження, так само як і про те, що позивачу повідомлено про підозру

у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення чи наявні обвинувальні вироки суду щодо позивача. Отже, спірна інформація не є і не може бути предметом доказування чи спростування у цьому судовому спорі. Заявник вказує, що суд першої інстанції не оцінив належним чином той факт, що спірна інформація, що оскаржується позивачем, фактично є цитатою інших осіб - місцевих жителів с. Семенівка. Про цитування інших осіб відповідачем суд першої інстанції в своєму рішенні взагалі не згадав та не оцінив належним чином цей аргумент відповідача, через що оцінка доказів у справі була здійснена неналежним чином та не відповідає нормам судочинства. Суди не взяли до уваги, що позивач фактично є політиком та публічною особою, тобто особою, відповідно до якого межа допустимої критики є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи. Заявник вважає, що суди не звернули належної уваги на те, що текст, виділений лапками (цитата), є інформацією зі стороннього джерела - місцевих жителів, які, у свою чергу, нібито називали позивача «дракончиком» та вказували, що він юридично підтримує особу, підозрювану у здійсненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 111-1 КК України. На переконання заявника, суди помилково ототожнили термін «правнича (юридична) допомога» в розумінні українського законодавства та словосполучення «юридично їх підтримує…», як його зрозуміли місцеві мешканці с. Семенівка.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 753/4350/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 369/11909/20, від

03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-2 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

22 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що вважати, що ОСОБА_2 у своїй статті цитував думку місцевих жителів, безпідставно, оскільки у тексті публікації не вказані відомості про цих місцевих жителів, за якими їх можливо належним чином ідентифікувати. Стаття ОСОБА_2 опублікована 04 травня

2023 року, а інформація, на яку він посилається, викладена начебто місцевими мешканцями у заяві, датованій 30 серпня 2023 року. Спірна інформація не

є оціночним судженням, оскільки у публікації відповідача зазначено саме фактичні обставини, які можна перевірити. Спірна інформація є твердженням про факти щодо позивача.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2024 року ОСОБА_2 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Червонозаводського районного суду

м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року. Відкрито касаційне провадження

у справі та витребувано її матеріали із Червонозаводського районного суду

м. Харкова.

23 липня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 липня 2024 року зупинено дію рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 рокудо закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постановою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року

в частині задоволених позовних вимог, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в іншій частині оскаржувані судові рішення

в касаційному порядку не переглядаються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

04 травня 2023 року ОСОБА_2 розмістив на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» публікацію з таким текстом:

«ІНФОРМАЦІЯ_6.

Дуже стисло про діяльність цієї особи під час окупації, майже дослівно,

з уст місцевих жителів:

«ІНФОРМАЦІЯ_6».

Серед коментарів до вищевказаної публікації містяться, у тому числі, такі коментарі:

- коментар від позивача:

« ІНФОРМАЦІЯ_7.»;

- відповідь на зазначений коментар від автора публікації (відповідача):

« ІНФОРМАЦІЯ_8.».

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині зазначеним вимогам закону не відповідають.

Визнаючи недостовірною і такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до гідності, честі та на недоторканність ділової репутації, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації на сторінці в соціальній мережі «Facebook» таку інформацію: «ІНФОРМАЦІЯ_9»; «ІНФОРМАЦІЯ_10» та зобов`язуючи ОСОБА_2 її спростувати, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач у своїй публікації ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» та у коментарі під цією публікацією поширив недостовірну інформацію про позивача, яка порушує право позивача на повагу до честі

і гідності та на недоторканність ділової репутації, тому спірна інформація підлягає спростуванню у той самий спосіб, у який була поширена. У публікації зі спірною інформацією містяться твердження про певні факти, у тому числі ті, які стосуються позивача. Зазначив, що спірна інформація не є оціночним судженням, оскільки у публікації відповідача зазначаються саме фактичні обставини, які можна перевірити: щодо юридичної підтримки особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке пов`язане зі співпрацею з окупаційними військами на тимчасово окупованій території України, а також щодо допомоги цій особі уникнути відповідальності. Таким чином, спірна інформація є твердженням про факти щодо позивача. Також зазначив, що спірна інформація є недостовірною, у цьому випадку не має значення наявність чи відсутність у позивача статусу публічної особи, оскільки закон не містить винятків з правила про спростування недостовірної інформації в залежності від статусу особи, немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації.

Проте колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком з таких підстав.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

У частині першій статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи,

у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Водночас стаття 68 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права

і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати

і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади

і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане

з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду

і є необхідним в демократичному суспільстві.

У національному законодавстві право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань підлягає реалізації з урахуванням обов`язку не поширювати недостовірну і таку, що ганьбить гідність, честь чи ділову репутацію іншої особи, інформацію.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із статями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, їх недоторканність, а також на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист своєї гідності, честі та ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (стаття 277 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах,

в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації і з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення ЄСПЛ у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого

1997 року, пункт 47).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, також повинен враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація) та рекомендації, що містяться

у Резолюції № 1165 (1998 рік) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

Зокрема, в Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

В постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20 (провадження № 61-9907св20) вказано, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства

в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ

у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню, і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. Також у рішенні зазначено, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 (провадження № 61-2235св22) зазначено, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить

в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки

і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 (провадження № 61-17422св20) зазначено, що законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Для того щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема

з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються

захистом - це передумова плюралізму поглядів (див. постанову Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц).

Подібні висновки щодо необхідності визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням, при вирішенні питання про визнання такої інформації недостовірною містяться також у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 545/3721/15-ц (провадження № 61-14641св18), від

04 липня 2018 року у справі № 761/7795/17 (провадження № 61-969св18), від 01 липня 2018 року у справі № 757/33799/15-ц (провадження № 61-2846св18), у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі

№ 6-639цс17.

Оскарженими судовими рішеннями визнано недостовірною і такою, що порушує право ОСОБА_1 на повагу до гідності, честі та на недоторканність ділової репутації, поширену ОСОБА_2

у коментарі до публікації від ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці

в соціальній мережі «Facebook» таку інформацію: «ІНФОРМАЦІЯ_11»; «ІНФОРМАЦІЯ_10» та зобов?язано її спростувати.

Верховний Суд звертає увагу, що оспорювану інформацію, яка була поширена відповідачем, неможливо оцінювати без урахування контексту, у якому вона була поширена.

Враховуючи характер оспорюваної інформації, контекст подій, які зумовили її поширення, колегія суддів вважає, що спірні публікації не містять фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень позивача, зокрема й у вчиненні кримінальних правопорушень, а є власною суб`єктивною думкою, критикою та оцінкою, наданою відповідачем.

Верховний Суд не встановив підстав вважати, що оспорювана інформація,

з огляду на її суб`єктивний і оціночний характер, контекст, в якому відбулося її поширення, та відомості про сторін цієї справи, є такою, що підлягає спростуванню в судовому порядку.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений можливості скористатись своїм правом на відповідь.

Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо наявності підстав для задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня

2024 року в частині задоволених позовних вимог слід скасувати й ухвалити

у справі в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень та ухвалення у справі нового про відмову в задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 609,50 грн

і касаційної скарги в розмірі 3 435,52 грн, а всього 5 045,02 грн, слід стягнути

з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня

2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 045,02 грн на відшкодування судових витрат.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2023 року та постанова Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року

у скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов