_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/4881/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Довженко К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2025 року через систему «Електронний суд» позивач звернувся з позовом, в якому просив постановити рішення, яким: розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07 травня 2021 року у Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (актовий запис № 804).

Ухвалою судді від 29.07.2025 року відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

07.08.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 08.08.2025 року), позивач звернувся з заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 07 травня 2021 року у Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (актовий запис № 804); визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

В обґрунтування заяви зазначав, що сторони раніше перебували у шлюбі також, але шлюб було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2019 року по справі №522/1191/19. Сімейне життя у сторін не склалося. Кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, а тому постало питання про розлучення. Вважаэ, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті відносини між сторонами уже тривалий час мають негативний характер. На даний час разом не мешкають більше трьох років, у зв`язку із чим подальше існування сім`ї неможливе.

Зазначає, що відповідач з початку військової агресії фактично проживає за кордоном Украъни. Таким чином, збереження сім`ї неможливо та унеможливлює примирення з відповідачем. Зазначає, що в шлюбі народилися двоє дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Стверджує, що старший син ОСОБА_3 на даний час проживає разом з батьком. Молодший син ОСОБА_4 проживає з матір`ю за кордоном. Зазначає, що оскільки відповідачка проживає тривалий час за кордоном і повертатись до України не планує, він вимушений звернутися до суду. Вважає, що надання строку на примирення не виправить стан їх шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між сторонами в минулому не принесли жодних результатів.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 13.08.2025 року, не з`явився, повідомлений належним чином; 13.08.2025 року через систему «Електронний суд» звернувся з заявою, в якій просив справу розглянути без його участі, позовну заяву підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином. 13.08.2025 року через систему «Електронний суд» надіслала заяву, в якій позов визнала та просила розглянути справу без її участі. Зазначила, що дійсно, на даний час спільне сімейне життя між нею та позивачем припинено та що вони довгий час не проживають спільно. Стверджує, що проживає за кордоном із спільним сином ОСОБА_4 . Зазначила, що старший син ОСОБА_3 проживає з позивачем в м. Одесі. На сьогоднішній день у зв`язку із фінансовим та морально-психологічним станом у неї немає можливості брати участь ані у вихованні, ані в утриманні старшого сина. Отже, усі обов`язки з виховання та утримання ОСОБА_5 взяв на себе батько та самостійно виконує без її допомоги.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 07 травня 2021 року у Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 804.

Шлюб укладено вдруге. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.05.2019 року по цивільній справі №522/1191/19 шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка змінила прізвище на дошлюбне « ОСОБА_6 ».

Згідно повторного Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , актовий запис №61, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно повторного Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 , актовий запис №9505, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Крім того, судом взято до уваги той факт, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідачка 13.08.2025 року через систему «Електронний суд» надіслала заяву, в якій зазначила, що дійсно, на даний час спільне сімейне життя між нею та позивачем припинено та що вони довгий час не проживають спільно. Стверджує, що проживає за кордоном із спільним сином ОСОБА_4 . Зазначила, що старший син ОСОБА_3 проживає з позивачем в м. Одесі. На сьогоднішній день у зв`язку із фінансовим та морально-психологічним станом у неї немає можливості брати участь ані у вихованні, ані в утриманні старшого сина. Отже, усі обов`язки з виховання та утримання ОСОБА_5 взяв на себе батько та самостійно виконує без її допомоги.

Згідно довідки про зареєстрованих осіб від 22.07.2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належить позивачу на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.10.2009 року і відповідним витягом про реєстрацію права власності, а також договором дарування від 17.05.2021 року та відповідним витягом.

ОСОБА_1 працює адвокатом та отримує дохід від адвокатської діяльності.

Згідно пунктів 1.12.1 та 4.1 медичної декларації з амбулаторією педіатрії та сімейної медицини «Дитина та Родина» довіреною особою та законним представником ОСОБА_3 є ОСОБА_1 .

Згідно довідки ФОП ОСОБА_7 від 05.08.2025 року 22.07.2025 року та 01.08.2025 року ОСОБА_1 приводив сина на прийом до стоматолога.

Згідно довідки про огляд педіатра від 04.08.2025 року пацієнт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 був оглянутий. Згідно довідки форми №086 від 04.08.2025 року стан здоров`я ОСОБА_3 задовільний.

Згідно заяви-анкети №30445422 від 30.07.2025 року для внесення інформації до єдиного державного демографічного реєстру позивач звернувся з проханням про внесення інформації про ОСОБА_3 для оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Позивачем було укладено договір-рахунок №9077 від 02.08.2025 року із ТОВ «Сінерджі Іфтнес» щодо надання послуг фітнес-клубу ОСОБА_3 строком на три місяці.

Згідно витягу з застосунку Приват24 за відвідування фітнесклубу позивачем сплачено 8700 грн.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Аналізуючи викладене, судом встановлено, що оскільки дитина сторін - ОСОБА_3 проживає з позивачем та відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, судом враховано той факт, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріальному побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначити місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком - ОСОБА_1 , мати залишила його проживати з батьком, самоусунулася від його виховання та утримання, відтак визначення місця проживання з батьком відповідатиме інтересам дитини і сприятиме його гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі, тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини.

На підставі вищевикладеного та керуючись Законом України «Про охорону дитинства», ст. ст. 110, 111, 112, 113, 161, 180 СК України, ст. ст. 10, 206, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, - задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 07 травня 2021 року у Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 804.

Встановити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко