Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8769/22 Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 55 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/8769/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Касянчука Сергія Вікторовича на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 18 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Касянчук С.В. звернувся із даним позовом та після його уточнення (том 2 а.с.92-94), остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 та її доньок ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивачки суму одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 по 2 500 000 грн із кожної.

Позов мотивувався тим, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , який з початком війни був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_2 20 травня 2022 року отримала повідомлення, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в ході оборонного бою поблизу н.п. Довгеньке Ізюмського району Харківської області, ОСОБА_5 героїчно загинув, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України.

20 липня 2022 року ОСОБА_1 було видано посвідчення про наявність пільг, встановлених законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни та у липні 2022 року отримала посвідчення матері військовослужбовця, який загинув.

09 листопада 2022 року позивачка подала до ІНФОРМАЦІЯ_3 заяву з пакетом документів, у якій просила виплатити їй одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 її сина ОСОБА_5 , який на момент загибелі перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .

Під час спілкування з ОСОБА_2 позивачці стало відомо, що орієнтовно в період з 09 листопада 2022 року по 11 листопада 2022 року остання, одноособово, отримала одноразову грошову допомогу у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 у повному розмірі, а саме 15 000 000 грн.

ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 із проханням передати їй половину від вказаної суми коштів, як особі, яка в силу закону має на неї право, на що остання відмовила без будь-яких пояснень. Тобто, спір між сторонами виник із приводу безпідставного отримання ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 у сумі 7 500 000 грн.

Посилаючись на те, що правова підстава для виплати позивачці одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина передбачена Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а також те, що ОСОБА_2 отримала та зберегла грошові кошти одноразової грошової допомоги у сумі 7 500 000 грн без достатніх правових підстав, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки суму одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 у сумі 7 500 000 грн.

В уточненій позовній заяві зазначалось, що ОСОБА_2 здійснила розподіл коштів одноразової грошової допомоги між доньками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без погодження із позивачкою, у зв`язку з чим в останньої виникли підстави для пред`явлення аналогічних вимог до вказаних осіб.

Представник позивачки зазначав, що оскільки на дату загибелі ОСОБА_5 його донькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було більше 18 років, а тому у розумінні Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вони не мали права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька ОСОБА_5 .

Відтак, ОСОБА_2 протиправно розподілила суму одноразової грошової допомоги на банківські рахунки доньок, не врахувавши право позивачки на отримання одноразової грошової допомоги.

В уточненій позовній заяві вказувалося, що сума отриманої одноразової грошової допомоги розподілена наступним чином: ОСОБА_2 - 4 млн грн; ОСОБА_4 - 6 млн грн; ОСОБА_3 - 5 млн грн.

07 лютого 2023 року протокольною ухвалою місцевого суду прийнято до розгляду уточнену позовну заяву та залучено до участі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як співвідповідачів.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 18 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, представник позивачки - адвокат Касянчук С.В. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , є матір`ю загиблого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Із початком збройної агресії рф проти України, згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, ОСОБА_5 був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 під час оборонного бою поблизу н.п. Довгеньке Ізюмського району Харківської області ОСОБА_5 героїчно загинув, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 03 листопада 2022 року.

Вказує, що ОСОБА_1 20 липня 2022 року отримала посвідчення серії НОМЕР_3 , яке підтверджує її право на пільги, встановлені для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни. Також у липні 2022 року їй було видано посвідчення матері військовослужбовця, який загинув.

09 листопада 2022 року ОСОБА_1 подала заяву до ІНФОРМАЦІЯ_5 з пакетом документів для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю її сина. Однак, як стало їй відомо, дружина загиблого ОСОБА_2 орієнтовно в період з 09 листопада 2022 року по 11 листопад 2022 року отримала цю допомогу у повному розмірі -15 000 000 грн.

ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою передати їй половину цієї суми, на яку вона має законне право, однак остання відмовила без пояснень. У результаті позивачка не отримала жодної виплати. Додаткові звернення до ІНФОРМАЦІЯ_5 також не надали результатів в усній формі їй підтвердили, що вся сума була перерахована ОСОБА_2 .

22 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася за правовою допомогою, і адвокатом було направлено запит до ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою отримання інформації про порядок розгляду заяви позивачки на виплату допомоги.

Згідно отриманої відповіді, комісією Міністерства оборони України одноразову грошову допомогу було призначено дружині загиблого ОСОБА_2 , що підтверджено протоколом №198 від 22 вересня 2022 року, а наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 03 листопада 2022 року № 513 виплату здійснено на її рахунок.

Після отримання зазначеної допомоги, ОСОБА_2 самостійно розпорядилася коштами без погодження з іншими членами родини загиблого, що порушує принципи справедливого розподілу таких виплат. Зокрема, 10 листопада 2022 року ОСОБА_2 здійснила переказ 6 000 000 грн на рахунок своєї доньки ОСОБА_4 , а 11 листопада 2022 року вона переказала 5 000 000 грн на рахунок іншої доньки - ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_2 розподілила 11 000 000 грн (із отриманих 15 000 000 грн) між своїми доньками, залишивши собі 4 000 000 грн, що є значно меншим від 7 500 000 грн, які є предметом стягнення на користь Позивача.

Оскільки частина одноразової грошової допомоги перебуває у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вбачається необхідність вирішення питання стягнення цих коштів з них у судовому порядку. Дії ОСОБА_2 щодо розподілу коштів без урахування законних прав позивачки порушують право матері загиблого військовослужбовця на отримання частини грошової допомоги, яка належить їй як члену родини першого ступеня спорідненості.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 була введена в оману щодо суті заяви про відмову від виплати, яку підписала на прохання ОСОБА_2 безпосередньо через кілька днів після похорон сина. Особисто до ТЦК позивачка цю заяву не подавала.

Також позивачка звернулася до поліції після того, як зрозуміла що ОСОБА_2 ввела її в оману.

ОСОБА_2 не мала права отримати одноразову грошову допомогу в повному обсязі за відсутності достовірного підтвердження відмови позивачки від своєї частки. Дії відповідачки суперечать принципу добросовісності, закріпленому у статті 3 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції невірно застосував норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». ОСОБА_2 отримала і наразі утримує грошову допомогу, хоча вона не є єдиним законним отримувачем цих коштів, і, відповідно до закону, сума має бути розподілена на користь Позивача.

Місцевий суд не надав цим обставинам належної правової оцінки та ухвалив безпідставне рішення щодо відмови у позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні представник відповідачів адвокат Хоменко С.О. апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції, яке є законним і обгрунтованим, просив залишити без змін.

Належним чином у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились.

Представник позивачки адвокат Касянчук С.В. вкотре подав до суду клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із перебуванням його на лікуванні.

Приймаючи до уваги, що апеляційне провадження по скарзі представника позивачки було відкрито 27 грудня 2024 року, а призначені судові засідання тричі відкладалися за клопотанням адвоката Касянчука С.В. ( 20 лютого 2025 року, 10 квітня 2025 року, 17 червня 2025 року), сама позивачка також жодного разу у судове засідання не з`явилася, клопотань не подавала, не була позбавлена можливості укласти угоду про надання правової допомоги із інших представником, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників процесу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 набула кошти одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю чоловіка ОСОБА_5 на підставі та порядку, передбаченому законом, а позивачка на підставі одностороннього правочину - нотаріально засвідченої заяви про відмову від отримання своєї частки одноразової грошової допомоги втратила право на отримання таких коштів. Крім того, ОСОБА_2 , перераховуючи частину отриманих від держави грошових коштів одноразової допомоги на рахунки своїх дочок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , здійснила розпорядженням своїм власним майном на власний розсуд, а не коштами позивачки, як помилково вважав представник позивачки. Тому, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є учасниками спірних правовідносин за пред`явленим позивачем позовом, тобто, не відносяться до тих осіб, які мають відповідати за цим позовом та відмовив у задоволенні позову до них, так як останні є неналежними відповідачами у справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Установлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 03 листопада 2022 року (том 1 а.с.15).

21 листопада 1987 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 21 листопада 1987 року (том 2 а.с.73).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 06 листопада 2022 року (том 1 а.с.17).

Згідно повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_6 від 20 травня 2022 року №146 ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в ході бою поблизу Довгеньке Ізюмського району Харківської області, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України, що стверджується копією повідомлення про смерть (том 1 а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 дружині загиблого внаслідок смерті, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, солдата ОСОБА_5 комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, призначено одноразову грошову допомогу відповідно до пункту 2 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 в сумі 15 мільйонів гривень, що стверджується копією витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 22 вересня 2022 року №198, затвердженого Міністром оборони України 26 вересня 2022 року (том 1 а.с.26).

19 травня 2022 року ОСОБА_1 склала заяву, адресовану ІНФОРМАЦІЯ_7 , посвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В., в якій вказала, що вона як матір загиблого ОСОБА_5 цією заявою повідомила та засвідчила свою відмову від отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану. Також, належну їй частку у вищевказаній одноразовій грошовій допомозі просила розподілити між іншими особами (особою), які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, зокрема ОСОБА_2 (том 3 а.с.29).

09 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_6 із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ІНФОРМАЦІЯ_2 сина ОСОБА_5 , в якій повідомила про інших членів сім`ї та утриманців загиблого: дружину загиблого ОСОБА_2 , до якої додала: копію паспорту, копію ІПН, реквізити рахунку, витяг про несудимість, згоду на обробку персональних даних, заяву про скасування відмови, заяву про наполягання подачі заяви на комісію МОУ, що стверджується копією заяви від 09 листопада 2022 року (том 1 а.с.20).

16 листопада 2022 року листом Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України повідомлено ОСОБА_1 про те, що на засіданні Комісії 22 вересня 2022 року прийнято рішення про призначення дружині ОСОБА_5 одноразової грошової допомоги (протокол № 195), вказано, що 21 жовтня 2022 року кошти для виплати одноразової грошової допомоги перераховано на рахунок ІНФОРМАЦІЯ_8 для подальшого їх спрямування (через ІНФОРМАЦІЯ_9 ) (том 1 а.с.27-28).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до положень частини першої статті 16 наведеного Закону одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до частин першої, восьмої та дев`ятої статті 163 Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону; особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права; порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.

Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку.

Так як на момент смерті ОСОБА_5 його доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були повнолітніми, тому після його смерті право на отримання одноразової грошової допомоги мали його мати ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 .

У зв`язку з відмовою позивачки від отримання цієї допомоги, її частка перейшла дружині.

Положеннями статті 16-1 Закону, у редакції на час загибелі ОСОБА_5 та прийняття рішення про призначення одноразової грошової допомоги, встановлено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, зокрема, у разі смерті військовослужбовця, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України.

Верховний Суд у постанові від 10 травня 2024 року у справі № 440/6725/23 вказав, що держава має забезпечити рівні та справедливі соціально-правові гарантії для усіх членів сімей військовослужбовців, що загинули (померли) через виконання ними обов`язків військової служби.

За своєю правовою природою одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовця має компенсаторний характер, яка спрямована матеріально підтримати, наскільки це можливо, членів сім`ї (батьків, дітей, дружину) та утриманців загиблого військовослужбовця після втрати близької людини (годувальника), а тому виключення із кола осіб, які мають право на отримання допомоги, дитини військовослужбовця з підстав дати її народження не відповідає змісту і меті закону.

Далі, як убачається з п.п. 2, 21 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Про питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у редакції, яка діяла на час призначення та виплати одноразової допомоги відповідачам, сім`ям загиблих у період дії військового стану військовослужбовців Державної прикордонної служби виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 грн., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі військовослужбовця в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

У разі відмови однієї або кількох осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, від її отримання або якщо зазначені особи протягом трьох років з дня виникнення у них такого права його не реалізували, їх частки розподіляються між іншими особами, які мають право на одноразову грошову допомогу. Особам, які мають право на одноразову грошову допомогу, виплата їх частки здійснюється незалежно від реалізації такого права іншими особами.

Якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому цього пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку.

Представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги мотивував зокрема тим, що заява про відмову від отримання одноразової допомоги позивачкою була підписана під впливом обману зі сторони відповідачки ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 підписала її на прохання ОСОБА_2 безпосередньо через кілька днів після похорон сина. Особисто до ТЦК позивачка цю заяву не подавала. До фактичної виплати на користь ОСОБА_2 , позивачка звернулася до ТЦК із заявою про здійснення виплати на її користь.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У частині першій статті 230 ЦК України зазначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За приписами частини першої статті 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивачкою не було надано суду доказів на підтвердження того, що зміст оспорюваної нею заяви не відповідає її волі. Натомість в заяві чітко зазначено, що ОСОБА_1 відмовляється від права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року за №168.

Частиною 1 статті 41 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у приміщенні органу місцевого самоврядування, у приміщенні дипломатичного представництва або консульської установи. В окремих випадках, якщо особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також якщо того вимагають особливості вчинюваної нотаріальної дії, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза зазначеними приміщеннями.

За змістом пунктів 3, 4, 6 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).

При вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності.

Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат". Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Нотаріально посвідчена заява від 19 травня 2022 року № 168 про відмову ОСОБА_1 від належній їй частки у вищевказаній одноразовій грошовій допомозі(том 3 а.с.29) ніким не оспорена та нескасована, а тому позивачка втратила право на отримання одноразової грошової допомоги у тому числі від ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає помилковими доводи представника позивача про безпідставне отримання ОСОБА_2 повної одноразової грошової допомоги у сумі 15 мільйонів гривень, оскільки останні отримані у повній відповідності з вимогами Закону №2011 та Постанови № 168 (в редакціях, чинних на час прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги).

Так, як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких коштів одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька ОСОБА_5 у порядку, передбаченому Законом № 2011 не отримували, тому останні є неналежними відповідачами у справі.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (п.40), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (п. 31.10), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (п. 39)).

Таким чином, висновок місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є вірним, так, як вони не є учасниками спірних правовідносин і не відносяться до тих осіб, які мають відповідати за цим позовом так як останні є неналежними відповідачами у справі.

Отже, судом першої інстанції у даному рішенні надано правову оцінку правомірності отримання ОСОБА_2 коштів одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю ОСОБА_5 та втрату права позивачки на отримання частини коштів одноразової грошової допомоги у зв`язку із вчиненням нею відмови отримання таких коштів на підставі одностороннього правочину.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Касянчука Сергія Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 18 червня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 07 серпня 2025 року.