ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6499/25 Справа № 204/749/25 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 26 серпня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковськ, Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Позов мотивовано тим, що спільне життя сторін не склалося, оскільки в родині постійно виникали сварки, кожен має різні погляди на життя та ведення спільного господарства. Під час спільного проживання з відповідачем позивач не мала можливості дійти спільної згоди у будь-якому питанні, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача. Несумісність поглядів на життя, а також характерів, створило неможливість подальшого проживання однією сім`єю. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з матір`ю. З літа 2024 року шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство подружжя також припинили вести та мають окремий бюджет та окремі сім`ї. Позивач з дітьми проживає окремо та не має наміру поновлювати шлюбні відносини. Примирення вважає недоцільним, оскільки відповідач проти позову не заперечує.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року позов задоволено та Шлюб, зареєстрований 26 серпня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис № 297 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 розірвано; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них, а тому шлюб між сторонами слід розірвати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення змінити, замінивши в мотивувальній частині посилання - «Позивач з дітьми проживає окремо; шлюбні стосунки фактично припинили з літа 2024 року та мешкають окремо» на посилання про те, що «на момент винесення рішення про розірвання шлюбу діти фактично проживають без реєстрації разом з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 », посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що сторони з 26 серпня 2011 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковськ, Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис № 297, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 26 серпня 2011 року (а.с.12).

Сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 (а.с.13-14).

Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг ДМР від 10 лютого 2025 та витягу з реєстру територіальної громади від 15.01.2025 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.15-16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що подальше спільне проживання подружжя, збереження їх шлюбу неможливе та суперечило б інтересам кожного з них, а тому шлюб між сторонами слід розірвати.

Колегія суддів погоджується, з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст.112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечать інтересам позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявності підстав для його розірвання, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України).

Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, покладення в ухваленому рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно встановив, що Позивач з дітьми проживає окремо (передостаннє речення 1 абзацу) та з матеріалів справи вбачається, що сторони шлюбні стосунки фактично припинили з літа 2024 року та мешкають окремо (3й абзац з кінця мотивувальної частини рішення), а тому ці посилання треба замінити, оскільки встановлені обставини не відповідають матеріалам справи та є не доведеними на посилання, що «на момент винесення рішення про розірвання шлюбу діти фактично проживають без реєстрації разом з батьками у АДРЕСА_1 », колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

У передостанньому реченні першого абзацу, а саме посилання на те, що позивач з дітьми проживає окремо, не підлягає виключенню, оскільки в даному випадку, судом першої інстанції були викладені обставини, на які посилається позивачка, як на підставу обґрунтування своїх позовних вимог. Судом першої інстанції, в оскаржуваному судовому рішенні не було встановлено обставин, з ким та де саме проживають діти, а тому ці посилання апелянта є безпідставними.

Щодо доводів необґрунтованості посилання суду першої інстанції на те, що сторони шлюбні стосунки фактично припинили з літа 2024 року та мешкають окремо, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки доказів на спростування даної обставинами матеріали справи не містять.

Щодо розірвання шлюбу відповідач не заперечує, про що зазначає в своїй апеляційній скарзі.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11 серпня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова