П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 року м. Київ

Справа № 758/14144/24

Провадження № 22-ц/824/10065/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Нечаєм Русланом Васильовичем, на рішення Подільського районного суду від 19 березня 2025 року, ухваленого у складі судді Якимець О.І.,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про повернення раніше відібраної дитини матері, в якому просить повернути позивачу малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була відібрана згідно з Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року у справі №758/14798/21, без позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що малолітню ОСОБА_2 було відібрано від позивача без позбавлення батьківських прав та передано органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації для вирішення подальшої долі дитини на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року у справі № 758/14798/21.

Разом з тим, зазначене Рішення суду про відібрання дитини було прийняте судом не у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків, а у зв`язку з наявністю ризиків, які несе психічний стан матері, який, на думку відповідача, може змінюватись та переходити в стадію загострення.

З даного приводу представник позивача зазначає, що психічний стан позивача вже не несе будь-яких ризиків для дитини, позивач регулярно приймає підтримуюче лікування, виконує рекомендації, викладені у консультаційному висновку спеціаліста від 30.07.2021, виданому КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 3», почувається добре, не відчуває жодних психічних відхилень, за час з моменту останнього огляду жодних загострень симптоматики не відбувалося.

Позивач є дієздатною особою, з січня 2024 року проживає на території Федеративної Республіки Німеччини, де їй призначено соціальні пільги, має фінансові можливості та велике бажання повернути собі відібрану в неї дитину та влаштувати її до школи в Німеччині, впевнена в тому, що зможе повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки, а тому, звертається до суду з даним позовом.

З огляду на такі обставини позивач вважає, що на даний час відпали причини, які перешкоджали їй належно виховувати свою дитину.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі № 758/14144/24, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва 27 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Подільського районного суду м. Києвавід 19 березня 2025 року у позові ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про повернення раніше відібраної дитини матері відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази, які свідчили б про те, що причини, які стали підставою для відібрання дитини, відпали. Більш того, за результатами перевірки наявності інших підстав, передбачених ст. 170 СК України, для відібрання дитини, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази не дають підстав вважати, що повернення малолітньої ОСОБА_2 позивачу сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Нечай Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки позивач перебуває на території Федеральної республіки Німеччини у неї відсутня можливість приїхати до України для підтвердження відсутності ризиків які може нести її психічний стан та отримати висновок служби у справах дітей та сім`ї про доцільність повернення їй малолітньої дитини, оскільки якщо позивач покине територію Федеративної Республіки Німеччини то вона втратить право на отримання притулку а також соціальну допомогу.

Також зазначає, що позивач регулярно відвідує свою дитину у Центрі соціальної реабілітації та не хоче її залишати на певний час.

Вказує, що відсутність рішення суду про визнання позивача недієздатною а також відсутність будь-яких скарг на позивача з приводу її психічного стану та відсутність будь-якої інформації про примусову госпіталізацію позивача до психоневрологічних закладів і є доказом того, що психічний стан матері не несе жодних загроз для дитини.

Вказує, що позивач впевнена в тому, що зможе повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки у зв`язку з чим необхідно повернути відібрану дитину позивачеві.

Процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу інші сторони справі не скористались.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник ОСОБА_1 адвокат Нечай Р.В. про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

Службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до суду 25.07.2025 року подано заяву, в якій вони заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили справу розглянути за відсутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 11 липня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, позивач є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько дитини записаний відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а. с. 30).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у справі № 758/14798/21 відібрано малолітню ОСОБА_2 від позивача без позбавлення батьківських прав, передано малолітню ОСОБА_2 органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації для вирішення подальшої долі дитини, стягнуто з позивача аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1 255,00 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подачі позовної заяви до суду, а саме з 25 жовтня 2021 року, і до досягнення дитиною повноліття. (а. с. 24-29).

Згідно із зазначеним рішенням суду, малолітня ОСОБА_2 перебувала на обліку Служби як дитина, що перебуває у складних життєвих обставинах, оскільки матір дитини неналежним чином виконувала батьківські обов`язки.

18 березня 2021 малолітня ОСОБА_2 згідно з актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 18 березня 2021 року була доставлена до КНП «Дитяча клінічна лікарня № 9 Подільського району м. Києва» для проходження медичного обстеження, 26 березня 2021 року малолітню ОСОБА_2 переведено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

За інформацією Служби, 18 березня 2021 року ОСОБА_3 медичними працівниками госпіталізована до ТМО «Психіатрія», де перебувала на лікуванні протягом місяця.

Також встановлено, що у 2020 році ОСОБА_1 була госпіталізована медичними працівниками до ТМО «Психіатрія», де проходила лікування.

У 2020 році після проходження ОСОБА_3 лікування в ТМО «Психіатрія», 25 лютого 2020 року на Комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в місті Києві державної адміністрації розглядалося питання про доцільність повернення матері малолітньої доньки ОСОБА_2 , яку згідно з клопотанням Служби влаштовано до Центру соціальної реабілітації «Ковчег».

На підставі висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.03.2020 № 106-1649 малолітня ОСОБА_2 була повернута матері ОСОБА_4 .

Після повернення дитини в родину, ОСОБА_3 зобов`язано підписати договір про соціальний супровід сім`ї та виконувати рекомендації лікарів Психоневрологічного диспансеру № 3 м. Києва.

Після повторного відібрання малолітньої ОСОБА_5 від матері на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 18 березня 2021 року, ОСОБА_3 протягом місяця проходила лікування в ТМО «Психіатрія».

Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста від 30 липня 2021 року, виданого КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 3» ОСОБА_3 , на момент огляду гострої психотичної симптоматики не виявлено, стан стабільний, рекомендовано регулярний прийом підтримуючого лікування, спостереження у дільничного психіатра з місцем проживання.

За планом соціального супроводу ОСОБА_3 було запропоновано пройти курси підвищення батьківської компетенції «Школа батьківства» на базі Київського міського центру соціальних служб, на що ОСОБА_3 дала згоду повторно почати проходити курси, проте на перше заняття не з`явилася.

При відвідуванні адреси проживання гр. ОСОБА_3 працівниками Служби (за попередньою домовленістю) 21 липня 2021 року складено акт обстеження умов проживання.

Під час відвідування встановлено, що санітарно-гігієнічний стан помешкання задовільний, в квартирі наявне окреме місце для відпочинку малолітньої ОСОБА_5 , одяг, іграшки, продукти харчування, на момент обстеження в квартирі було прибрано.

Відповідно до інформації Центру, за час перебування малолітньої ОСОБА_2 у закладі її матір ОСОБА_3 систематично відвідувала доньку, а також спілкувалася з нею по телефону.

Під час зустрічей ОСОБА_3 цікавилася справами, здоров`ям та навчанням доньки, намагалася задовольнити бажання дитини. Проте іноді поведінка матері була неадекватною, жінка могла говорити дивні речі, які нагадували маячню. ОСОБА_2 реагувала на дивності матері спокійно, однак було видно, що дівчинка не розуміє, що відбувається.

Загалом реакція на контакт з матір`ю у дитини була переважно позитивна. Центр вважав за доцільне повернення малолітньої ОСОБА_2 матері, але, враховуючи стан матері, який може змінюватись та переходити в стадію загострення, рекомендував продовжувати соціальний супровід родини.

Крім того, начальник Служби в позовній заяві зазначав, що під час двох спільних зустрічей в Центрі з представниками Служби, на яких була присутня ОСОБА_3 , остання поводилася дивно, не сприймала рекомендації, не розуміла причину знаходження дитини в Центрі, пояснюючи це змовою сусідів.

Також, за час перебування малолітньої ОСОБА_2 на обліку Служби, ОСОБА_3 не йшла на контакт з працівниками, під час систематичних відвідувань родини, двері квартири не відчиняла або не впускала до помешкання, систематично надходили скарги від сусідів на її неадекватну поведінку.

Враховуючи викладене, думку членів комісії з питань захисту прав дитини (протокол засідання комісії № 22 від 05.10.2021 року), виходячи з найкращих інтересів дитини, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважала, що повернення малолітньої ОСОБА_2 до матері може нести загрозу життю та здоров`ю ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_3 має нестабільний психічний стан, поводить себе неадекватно, не співпрацює з працівниками центру соціальних служб (а. с. 24-29).

Також встановлено, що позивач змінила місце проживання і з січня 2024 року проживає на території Федеративної Республіки Німеччини. З довідки міської адміністрації міста Оферат від 30.01.2024 року (дійсна лише до 30.04.2024 року) та довідки Служби зайнятості від 23.01.2024 року, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивач отримує соціальну допомогу відповідно до Закону про надання соціальної допомоги особам, що претендують на отримання притулку а також громадянську допомогу включно з соціальною згідно із Законом про соціальне забезпечення.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормами права.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76).

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Згідно з частиною третьою статті 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

Водночас, під час вирішення питання про повернення дитини на підставі наведеної статті судам необхідно перевіряти доводи сторін щодо наявності інших підстав, передбачених статтею 170 СК України, для відібрання дитини, які можуть свідчити про існування перешкод для повернення дитини її батькам (одному з батьків). У протилежному випадку створюватимуться умови для безпідставної передачі дитини її батькам та наступного вирішення питання про повторне її відібрання, що порушуватиме справедливу рівновагу між інтересами батьків та дітей.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не надав доказів усунення ризиків, на які було посилання в рішенні Подільського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року про відібрання дитини, а також доказів того, що на час звернення з позовом такі ризики вже відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості надати відповідні докази через перебування позивача на території Федеративної Республіки Німеччини та неможливість залишити її територію колегія суддів визнає необґрунтованими. Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, суд ухвалює рішення, керуючись нормами закону та доказами, наданими сторонами. Суд не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях або заявах сторін, які не підтверджені належними доказами, оскільки це призведе до порушення норм матеріального та процесуального права.

Разом із тим, неможливість надання доказів з будь-яких причин не може бути підставою для задоволення позовних вимог без належних доказів, що підтверджують аргументи позивача в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач регулярно відвідує дитину у Центрі соціальної реабілітації та не бажає її залишати, оскільки ці доводи також не підкріплені належними доказами.

Крім того, колегія суддів визнає необґрунтованими твердження апелянта щодо того, що відсутність рішення суду про визнання позивача недієздатною, відсутність скарг щодо її психічного стану та інформації про примусову госпіталізацію до психоневрологічних закладів свідчить про відсутність загрози для дитини. Відсутність таких документів у матеріалах справи не є підтвердженням усунення ризиків, на які було посилання у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року. Також матеріали справи не містять доказів, які б спростовували обставини, що стали підставою для відібрання дитини відповідно до зазначеного рішення суду.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Подільського районного суду від 19 березня 2025 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Подільського районного суду від 19 березня 2025 року без змін, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану адвокатом Нечаєм Русланом Васильовичем -залишити без задоволення.

РішенняПодільського районного суду від 19 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна