Справа № 159/1903/25 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/796/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернулося до суду із зазначеним позовом.

Покликалось на те, що 10 березня 2024 року між кредитодавцем ТзОВ «Лінеура Україна» та позичальником ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №4459131, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3500 грн із строком повернення 360 днів зі стандартною процентною ставкою 2,5 % в день та зниженою процентною ставкою 0,01 % на день.

Крім того позивач вказував, що 25 жовтня 2024 року між ним та ТзОВ «Лінеура Україна» було укладено договір факторингу № №25/10/2024, відповідно до умов якого до ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором №4459131 від 10 березня 2024 року.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 позичені грошові кошти не повернув і відсотки за користування кредитом не сплатив, позивач ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал», просив суд стягнути з останнього на свою корить заборгованість в сумі 35000 грн, з яких: 3500 грн заборгованість за кредитом, 20125 грн. заборгованості за процентами (первісним кредитором), 11375 грн заборгованості за процентами (130 календарних днів) та відшкодувати йому понесені судові витрати.

Заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором №4459131 від 10 березня 2024 року в загальній сумі 13460 грн 50 коп. сплачений судовий збір - 931 грн 62 коп. та 1000 грн понесених витрат на правову допомогу.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив його в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та витрат на професійну правничу допомогу скасувати і ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, відшкодувати сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3633 грн 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив невідповідність зроблених висновків обставинам справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подавав.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що встановленим є сам факт неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 у визначені цим договором строки, зобов`язань за кредитним договором та наявність заборгованості, яку останній не сплатив, що є підставою для стягнення кредитної заборгованості на користь позивача, однак проценти, які підлягають стягненню, були нараховані позивачем невірно за завищеною ставкою.

Проте погодитись з таким висновком суду неможна.

Встановлено, що 10 березня 2024 року між кредитодавцем ТзОВ «Лінеура Україна» і позичальником ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 4459131. Кредитний договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора.

За умовами вказаного договору сторони домовились, що товариство надає клієнту кредит у сумі 3500 грн на строк 360 днів зі стандартною процентною ставкою 2,5 % в день, та зниженою процентною ставкою 0,01 % на день, що відповідно становить за стандартною процентною ставкою 99923,40% річних та зниженою процентною ставкою 14297,67% річних.

ТзОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 3500 гривень, шляхом зарахування грошових коштів на платіжну картку відповідача, що підтверджено листом наданим ТОВ «Пейтек Україна» №50 від 01 листопада 2024 року.

В установленому законом порядку вказані договір недійсним не визнавався і є чинним.

Крім того встановлено, що 25 жовтня 2024 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та ТзОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 25/10/2024, відповідно до умов якого позивач отримав право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за вищевказаними кредитним договором № 4459131 від 10 березня 2024 року, включаючи суму основного зобов`язання та інші платежі.

Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що борг відповідача ОСОБА_1 , на час укладення договору про відступлення права вимоги, а саме станом на 25 жовтня 2024 року, становить 25375 грн, з яких: 3500 грн - тіло кредиту, 20125 грн - нараховані проценти за користування кредитом.

Також, з наданого і приєднаного до матеріалів справи позивачем розрахунку, заборгованість відповідача ОСОБА_1 , станом на 04 березня 2025 року, за вказаним кредитним договором в межах строку його дії по відсотках становить 11375 грн і дана обставина відповідачем спростована не була.

Щодо вимоги про стягнення штрафних санкцій в розмірі 1750 грн, яку вирішував суд першої інстанції, то слід зазначити, що така позовна вимога позивачем не заявлялась.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовій формі (статі 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 вищезазначеного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які були предметом дослідження суду першої інстанції, на думку колегії суддів, підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 , уклавши кредитний договір № 4459131 від 10 березня 2024 року в електронній формі, шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодився з умовами цього договору, які вважав зручними для себе, та підтвердив, сам факт отримання кредиту на запропонованих кредитодавцем умовах, а відтак укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі останнього, а тому цей правочин, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі.

Однак, отримавши грошові кошти за вказаним договором відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув у передбачений договором строк тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами за їх встановленою ставкою, що свідчить про підставність заявленого до нього позову.

Разом з тим, задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, безпідставно застосував положення Закону України «Про споживче кредитування» щодо стягнення відсотків за користування кредитом, що стало підставою саме часткового задоволення позову та ухвалення помилкового рішення.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову повністю.

Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При поданні до суду позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп. та за подання апеляційної скарги 2906 грн 91 коп.

Оскільки апеляційним судом в порядку перегляду рішення позов задоволено повністю, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6056 грн (2422,40 + 3 633,60).

Крім того з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 14000 грн (10000 +4000).

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити.

Заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором № 4459131 від 10 березня 2024 року в сумі 35000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» судовий збір у розмірі 6056 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» 14000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді