Справа № 353/600/25
Провадження № 2/353/435/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 рокум.Тлумач

Суддя Тлумацького районного суду Івано-Франківської області Луковкіна У.Ю., ознайомившись з матеріалами за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом,-

в с т а н о в и в :

16.07.2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом.

18.07.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом було залишено без руху та надано позивачці десятиденний строк з часу вручення ухвали для усунення недоліків.

Зокрема, позовна заява не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України, а саме у позовній заяві бв відсутній чіткий зміст позовних вимог, спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача, з зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Так у позовній заяві позивачка просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_3 . Проте у позовній заяві були відсутні посилання на докази, які підтверджують факт родинних відносин між нею та спадкодавцем, а саме те, що спадкодавець за заповітом ОСОБА_3 , є її бабусею.

Також позивачка у позовній заяві стверджувала, що після смерті ОСОБА_3 вона прийняла спадщину за заповітом та частково оформила спадщину. В свою чергу позивачка звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_3 . Відповідно до долученої до позовної заяви виписки з погосподарської книги № 15 Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 332 від 09.07.2025 року, ОСОБА_2 (відповідачка) значилась зареєстрованою по АДРЕСА_1 . Ця ж адреса місця реєстрації ОСОБА_2 (відповідачка) зазначена у позовній заяві. Проте у долученій до матеріалів справи довідці Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 331 від 09.07.2025 року були відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 (відповідачка) на день смерті ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована за вказаною адресою. Враховуючи вищенаведені суперечності, суд був позбавлений можливості встановити обставини справи, в т.ч. встановити можливе право ОСОБА_2 (відповідачка) на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки на день смерті спадкодавця відповідачка була повнолітньою непрацездатною дитиною спадкодавця (у віці 57 років (пенсійний вік для жінок у 2007 році 55 років). При цьому у позовній заяві були відсутні посилання на будь-які докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 (відповідачка) відмовилась від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

До цього ж, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.11.2007 року вбачалось, що ОСОБА_1 (позивачка) успадкувала після смерті ОСОБА_3 спадкове майно, яке не є предметом даного позову. При цьому у вказаному свідоцтві було зазначено, що свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна також видано на ім`я ОСОБА_4 . Проте з цього приводу позивачкою у позовній заяві не було наведено жодних обставин та обгрунтувань, які б свідчили про наявність ще одного спадкоємця після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_4 , а також його не було залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Крім цього відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно ціна позову визначається вартістю майна. У позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна (п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України).

Проте, в порушення вищевказаних вимог, до позовної заяви не було додано грошової оцінки майна станом на день подачі позову до суду, як це вимагає діюче законодавство, на яке позивачка просить визнати право власності.

Під дійсною вартістю майна, як зазначено у п. 12 а Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості.

Документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна (ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").

Відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про оцінку земель", грошова оцінка земельних ділянок залежно від призначення та порядку проведення може бути нормативною і експертною.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні (крім випадків спадкування спадкоємцями першої та другої черги за законом (як випадків спадкування ними за законом, так і випадків спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також випадків спадкування власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою) та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат лісогосподарського виробництва, вартості земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.

Експертна грошова оцінка земельних ділянок та прав на них проводиться з метою визначення вартості об`єкта оцінки.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про оцінку земель», нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України «Про землеустрій».

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про оцінку земель», експертна грошова оцінка земельних ділянок проводиться суб`єктами оціночної діяльності у сфері оцінки земель відповідно до вимог цього Закону, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав і професійну оціночну діяльність в Україні», а також інших нормативно-правових актів та норм і правил.

Як визначено ст. 20 Закону України «Про оцінку земель», за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.

Проте в порушення вищевказаних вимог до позовної заяви не було додано звіту, складеного за результатами експертної грошової оцінки спірного нерухомого майна (земельної частки (паю)), тобто не додано належних та допустимих доказів на підтвердження ціни позову, що підтверджують реальну вартість спірного нерухомого майна на момент пред`явлення позову.

Надана до позовної заяви відповідь ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 22.07.2024 року підтверджує вартість спірної земельної частки (паю) станом на 01.01.2024 року, тоді як позивачка звернулась до суду 16.07.2025 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви за вимогами майнового харакрету, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відсутність належних доказів оцінки спірного нерухомого майна унеможливлює перевірки правильності розміру сплаченого судового збору, у відповідності до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Вказані обставини позбавляли суд можливості визначити порядок і черговість спадкування нерухомого майна, яке є предметом цієї справи, визначити коло спадкоємців, встановити можливих відповідачів та третіх осіб у справі, визначити дійсну ціну позову станом на день звернення до суду та постановити будь-яке рішення по справі за наявними матеріалами.

Згідно ч.ч. 3, 5 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Згідно ч. 6 ст. 185 ЦПК України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Вищевказана ухвала суду 18.07.2025 року була направлена позивачці рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на вказану нею у позовній заяві адресу, а саме: АДРЕСА_2 .

05.08.2025 року поштове відправлення з копією вищевказаної ухвали повернулось до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

За змістом пунктів 101, 102 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, у разі неможливості вручення адресатам (одержувачам) поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом строку, що встановлюється оператором поштового зв`язку, відправлення EMS - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод. Строк зберігання за заявою відправника/адресата (одержувача) і за додаткову плату може бути продовжений. У разі невручення рекомендованого листа з позначками Судова повістка, Повістка ТЦК або реєстрованого поштового відправлення з позначкою Адміністративна послуга такі відправлення разом з бланком повідомлення про вручення повертаються за зворотною адресою у порядку, визначеному в пунктах 81, 82, 83, 84, 91, 99 цих Правил, із зазначенням причини невручення. Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику, крім випадків, коли відправником надано розпорядження не повертати. Повернення відправлень, від яких відмовився адресат або вручення яких неможливе, повинне здійснюватися негайно.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Крім того за змістом ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №921/6/18).

Таким чином, сам лише факт неотримання позивачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надала суду таку адресу для направлення кореспонденції, вказавши її у позовній заяві. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18.12.2019 у справі №2-4159/12.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Копія ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 18.07.2025 року була направлена позивачці на зазначену в позовній заяві адресу місця проживання останньої, проте, поштове відправлення повернулось до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». При цьому позивачка про зміну адреси суд не повідомляла, будь-яких заяв та повідомлень на адресу суду не надсилала, провадженням у справі не цікавилась.

Враховуючи викладене, є всі підстави вважати, що судом вжито всіх заходів для надіслання позивачці копії ухвали від 18.07.2025 року та позивачка повідомлена належним чином про залишення позовної заяви без руху.

Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що позивач, як сторона, що задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони, яким беззаперечно є позивач, який звернувся до суду з позовом, є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії»).

Крім того, прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Враховуючи те, що станом на 06.08.2025 року позивачка не усунула недоліків позовної заяви, будь-якої заяви з цього приводу до суду не подавала, не цікавилась провадженням у справі, вважаю, що вищевказані обставини позбавляють суд можливості постановити будь-яке рішення по справі за наявними матеріалами, а тому позовну заяву, слід вважати неподаною та повернути позивачці.

Водночас суд роз`яснює, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви.

Керуючись ч.ч. 3, 5, 6 ст. 185, 260-261, 353-355 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом, вважати неподаною та повернути позивачці.

Роз`яснити позивачці, що відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення, що є датою її ухвалення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з днявручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяУ. Ю. ЛУКОВКІНА