Справа № 683/1018/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Бондарчук Л.А.

секретаря Поважнюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинів цивільну справу №683/1018/25, 2/683/762/2025 за позовом ОСОБА_1 до Староостропільської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області про визнання права власності на спадкове майно,

установив:

В квітні 2025 року позивачка звернулася в суд з позовом до Староостропільської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області і просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 2,5382 га кадастровий номер :03:010:0055 цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Староостропільської територіальної громади Хмельницького району ( до змін адміністративно-територіального устрою Хмельницької області - Ладигівська сільська рада Старокостянтинівського району), Хмельницької області.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка на день смерті проживала в с. Губин Хмельницького району Хмельницької області.

Після її смерті відкрилась спадщина, в склад якої входить зазначена земельна ділянка, яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на землю серія ЯБ № 369787.

ОСОБА_1 має право на спадкування після смерті ОСОБА_2 за заповітом, посвідченим секретарем Староостропільської сільської ради 27.04.2021 року. Вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

При зверненні до нотаріуса з питань оформлення спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно по причині посвідчення заповіту з порушенням ст. 1253 ЦК України, а саме посвідчення його в присутності лише одного свідка.

В судове засідання представник позивачки адвокат Віхерко Н.О. подала заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить позов задовольнити.

Відповідач Староостропільська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності свого представника, проти задоволення позову не заперечує.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка на день смерті проживала в с. Губин Хмельницького району Хмельницької області.

Після її смерті відкрилась спадщина, в склад якої входить земельна ділянка площею 2,5382 га кадастровий номер :03:010:0055 цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Староостропільської територіальної громади Хмельницького району ( до змін адміністративно-територіального устрою Хмельницької області - Ладигівська сільська рада Старокостянтинівського району), яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на землю серія ЯБ № 369787.

ОСОБА_1 має право на спадкування після смерті ОСОБА_2 за заповітом, посвідченим секретарем Староостропільської сільської ради 27.04.2021 року. Вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину по причині посвідчення заповіту з порушенням ст. 1253 ЦК України, а саме посвідчення його в присутності лише одного свідка.

Відповідно до положень статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

З дублікату заповіту, складеного від імені ОСОБА_2 27.04.2021, виданого секретарем Староостропільської сільської ради 08 травня 2024 року, слідує, що за ОСОБА_2 , яка внаслідок хвороби та похилого віку не могла підписати заповіт, на її прохання та в її присутності заповіт, які свідок ОСОБА_3 прочитала уголос, підписала ОСОБА_4 в присутності свідка ОСОБА_3 .

Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою зазначений заповіт фактично не визнається як дійсний по причині присутності при його підписанні одного свідка.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що «відповідно до частиною другою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Підстави нікчемності заповіту визначені в частині першій статті 1257 ЦК України, за якою нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу (частина друга статті 207 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа (абзац 1 частини четвертої статті 207 ЦК України).

Аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.

Частиною четвертою статті 207 ЦК України не передбачено необхідність присутності свідків при підписанні правочину іншою особою. А встановлено, що підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17.

В даному випадку підписання заповіту іншою особою, а саме ОСОБА_4 , відповідало волевиявленню заповідачки ОСОБА_2 , підпис ОСОБА_4 засвідчено нотаріально секретарем Староостропільської сільської ради. З цього слідує, що підстав для кваліфікації заповіту як нікчемного немає.

Відповідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід права та обов"язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно ст. 1223 ЦК України : ч. 1 Право на спадкування мають особи, визначені у

заповіті. ч. 2 У випадку відсутності заповіту , визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Таким чином ОСОБА_1 має право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

Зазначене підтверджується дублікатом заповіту посвідченого від імені ОСОБА_2 27.04.2021, виданого Староостропільською сільською радою 08.05.2024 ,Державним актом на право власності на землю серія ЯБ № 369787, свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 , довідкою про оціночну вартість об"єкта нерухомості, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, витягом з Державного земельного кадастру, повідомленням Старокостянтинівської державної нотаріальної контори від 30.01.2025 № 154/02-14, а також матеріалами спадкової справи, заведеної Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за заповітом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку, а тому в порядку спадкування набула право власності на належну ОСОБА_2 земельну ділянку.

Відповідно до роз`яснень, даних в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки відповідачем у даній справі є орган місцевого самоврядування, тому судові витрати слід віднести на рахунок позивачів.

Керуючись ст.12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку, площею 2,5382 га, кадастровий номер 0:03:010:0055, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Староостропільської територіальної громади Хмельницького району Хмельницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Староостропільська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області, місцезнаходження: вул. Центральна, 2/14, с. Старий Остропіль, Хмельницький район, Хмельницька область, .

Повний текст рішення виготовлено 8 серпня 2025 року.

Суддя: