Провадження № 2-о/638/100/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді- Цвіри Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Пухно М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харків, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа,-

встановив:

27 листопада 2024 року до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа.

Заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 (надалі заявник) належить будинок АДРЕСА_1 . Проте в договорі купівлі-продажу зазначеного житлового будинку значиться ОСОБА_2 .

Згідно запису в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 15.01.1982 року за № 132, в графі 3 записано ОСОБА_2 , особу її було встановлено за паспортом НОМЕР_1 , виданому 26.01.1980 року ВВС Ізюмського райвиконкому.

Згідно довідки виданої Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області в першому абзаці зазначено, що 28.03.1991 року в зв`язку з неточністю запису імені був виданий паспорт на ім`я ОСОБА_3 (російською мовою ОСОБА_4 ), тобто заявник тільки в 1991 році отримала паспорт з іменем ОСОБА_5 .

Таким чином невірно зазначене ім`я в правовстановлюючому документі унеможливлює реєстраційні дії та розпорядження будинком АДРЕСА_1 .

Заявник звернулась до нотаріальної контори з заявою про виправлення помилки, але нотаріус роз`яснив про необхідність звернення до суду з заявою для встановлення факту належності ОСОБА_6 документу, а саме договору купівлі-продажу, посвідченого на ім`я ОСОБА_7 .

Вищезазначені обставини стали перешкодою в реєстрації права власності на заявницю.

Просить суд встановити юридичний факт належності заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , правовстановлюючого документу, а саме Договору купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом 15.01.1982 року за реєстром № 132.

Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами окремого провадження.

Ухвалою суду від 21 березня 2025 року визнано явку заявника ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_8 у судове засідання обов`язковою.

Заявниця та її представник у судове засідання не з`явились. Представником заявника подано заяву про розгляд справи без участі за наявними матеріалами.

Представник заінтересованої у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином.

Фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 644/6274/16-ц від 22.08.2018 р. та в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року зазначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка кореспондує з положеннями ч. 1 ст. ст. 81 ЦПК України, якою встановлений обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору від 15.01.1982 ОСОБА_9 придбала будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 1200 кв.м.

Відповідно до відповіді начальника Ізюмського відділу ГУ ДМС України в Харківській області Л. Задорожня, перевіркою встановлено, що 13.06.2001 Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області було оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_1 . В заяві про видачу паспорта (Форма-1) наявна відмітка про отримання паспорта громадянина України, проставлена власноруч заявником.

З відповіді №108/01-16 від 20.02.2024, наданої державним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори в порядку виконання обов`язків завідувача Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області О. Нікуліною, зазначено: «У зв`язку з тим, що на час посвідчення договору 15.01.1982 року, заявник мала паспорт з іменем Галина, держаним нотаріусом не було припущено описки або помилки, підстав для внесення виправлень в договорі немає…».

Відповідно до копії Довідки №4790 про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 14.10.1998, номер присвоєно ОСОБА_1 .

Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 13.06.2001 Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області було оформлено паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 .

Як вже було зазначено, судом визнавалась явка заявника та представника заявника у судове засідання обов`язковою, для з`ясування обставин та перевірки оригіналів доказів, що мають значення для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а також перевірки доказів, доданих до заяви. Разом з тим, вказана ухвала заявником та її представником не виконана, у судове засідання вони не з`явились.

Наявних у матеріалах справи доказів недостатньо для підтвердження заявлених вимог, крім того, деякі з доданих до заяви документів неможливо розібрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка кореспондує з положеннями ч. 1 ст. ст. 81 ЦПК України, якою встановлений обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи в суді заявником не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для задоволення заяви.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

На підставі викладеного, суд доходить висновку про залишення заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа без задоволення, у зв`язку із недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 293, 294, 315 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документа- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua).

Інформація про учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Заінтересована особа: Ізюмська міська військова адміністрація Ізюмського району Харківської області (адреса місцезнаходження: вул. Васильківського, 4, м. Ізюм).

Суддя Д.М Цвіра