Провадження № 2/761/6662/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Саадулаєва А.І.,

за участю секретаря: Лишняк А.О.,

від позивача: представник ОСОБА_5,

від відповідача: представник Лісяна Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України, про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І.

Предметом позову є визнання за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.07.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1987 року ОСОБА_1 , разом зі своєю сім`єю (дружиною ОСОБА_2 , сином ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_4 ) постійно проживають в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до §3 Розпорядження по Житловому сектору Управління справами Центрального комітету Комуністичної партії України №156 від 27 листопада 1987 року про надання на період роботи гр. ОСОБА_1 помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , вказана квартира була видана сім`ї з 4 чоловік (позивачу, дружині, сину та доньці) на період його роботи двірником будинку АДРЕСА_3 . Двірником у вказаному будинку позивач працював більше 17 років. Після звільнення з посади двірника, позивач разом з членами своєї сім`ї продовжив жити у вказаній квартирі. Після звільнення з посади двірника (2004 рік) ніхто не пред`являв позивачу вимогу звільнити спірну квартиру. У позивача не було ані найменшого сумніву щодо правомірності набуття зазначеною квартирою. До того ж позивач був обізнаний з правовою нормою відповідно до якої, відпрацювавши двірником більше 10 років він набуває займану квартиру. Тому його володіння спірною квартирою є добросовісним. Таким чином позивач відкрито та безперервно володіє спірною квартирою. До того ж він є давнісним володільцем квартири АДРЕСА_1 , набувши право користування спірною квартирою ще у 1987 р., тобто більше 37 років, з яких 20 років вже не перебуваючи на посаді двірника. Таким чином, зазначена вище квартира не має статусу службового і не є чиєюсь власністю, йому разом з членами сім`ї позивача квартира надана як працівнику Управління справами Центрального комітету Комуністичної партії України. Вони вселилися до спірної квартири на законних підставах, проживають у ній постійно доволі тривалий час (більше тридцяти років), тобто мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а також сподівання та очікування й на подальше користування квартирою. У зв`язку із вищевикладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, у якій проживає позивач є службовою, що підтверджується розпорядженням №156 Жилсектору УС ЦК Компартії України від 27.11.1987 року. При цьому позивач не оскаржував у судовому порядку документи щодо визначення зазначеної квартири службовою. Як не оскаржував про виключення житла із службового та надання дозволу на приватизацію. Зазначив, що право позивача на житло не порушено, оскільки його не позбавляють можливості проживати у спірному житловому приміщенні та користуватися ним, не ставиться питання і про виселення позивача разом з родиною зі спірної квартири.

Позивач подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні, яке відбулось 29.07.2025 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні, яке відбулось 29.07.2025 року, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позову заяву.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до §3 Розпорядження по Житловому сектору Управління справами Центрального комітету Комуністичної партії України №156 від 27 листопада 1987 року про надання на період роботи гр. ОСОБА_1 помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , вказана квартира була видана сім?ї з 4 чоловік ( ОСОБА_1 , дружині, сину та доньці) на період моєї роботи двірником будинку АДРЕСА_3 .

Двірником у вказаному будинку ОСОБА_1 працював з 03 липня 1987 р. по 23 жовтня 2004 р., що підтверджується записами № 21-24 в Трудовій книжці на ім`я ОСОБА_1 .

Після звільнення з посади двірника позивач разом з членами своєї сім`ї продовжив жити у вказаній квартирі, що підтверджується відмітками в їх паспортах, копії яких наявні в матеріалах справи, про зареєстроване місце проживання, а також листом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вих. №109-1726 від 20.03.2024 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституція України закріпила принцип непорушності права власності, право кожного на житло, можливість його побудувати, придбати або взяти в оренду. Відтак, право приватної власності відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 Цивільного кодексу України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України).

В даному випадку ОСОБА_1 знав про те, що спірна квартира є службовою, що підтверджується розпорядженням №156 Жилсектору УС ЦК Компартії України від 27.11.1987 року, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що позивачу було відомо про те, що він володіє даною квартирою, яка є чужим майном і не належить позивачу, отже відсутні підстави вважати, що при подачі позову позивачем дотримано принципу добросовісності, у зв`язку із чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За змістом ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління житловими будинками» Управління справами Апарату Верховної Ради України, про визнання права власності - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст виготовлено 08.08.2025.

Суддя: