ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року

м. Київ

справа № 404/5951/23

провадження № 61-5855св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манзюк Тарас Юрійович, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2024 року у складі судді Павелко І. Л., додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2024 року у складі судді Павелко І. Л. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 травня 2025 року у складі колегії суддів Карпенка О. Л., Єгорова С. М., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Позов обґрунтовано тим, що між нею та відповідачем 14 липня 2012 року зареєстровано шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 .

З моменту одруження і до червня 2022 року вона та ОСОБА_2 проживали разом, виховували спільну дочку та її сина від іншого чоловіка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У червні 2022 року між нею та батьками відповідача стався конфлікт, у якому відповідач став на сторону своїх батьків. Примирення між сторонами конфлікту не відбулося.

З червня 2023 року вони з відповідачем проживають окремо, їхні відносини як подружжя фактично припинилися, а подальше збереження шлюбу неможливе.

Батьки відповідача часто маніпулювали думкою дитини, у результаті чого дитина відмовилася від спілкування з матір`ю.

ОСОБА_1 вважала, що суд має визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_5 з нею, оскільки вона працює, отримує регулярний заробіток та має частку у праві власності на житловий будинок, у якому вона проживає з старшим сином.

Відповідач проживає у будинку своїх батьків, а тому, з огляду на конфлікт між нею та батьками відповідача, проживання у цьому будинку дитини суперечитиме її інтересам. До того ж відповідач не мав постійного доходу.

З урахуванням наведеного позивач просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , визначити місце проживання малолітньої дочки з нею.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Кіровський районний суд м. Кіровограда рішенням від 27 листопада 2024 року позов задовольнив частково.

Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14 липня 2012 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 182, розірвав.

У задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із матір`ю ОСОБА_1 відмовив.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Задовольняючи вимогу про розірвання шлюбу, суд першої інстанції зазначив, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції врахував ту обставину, що дитина півтора року проживає з батьком у належних для цього умовах та має можливість безперешкодно спілкуватися з матір`ю, але при цьому дитина висловила бажання жити разом з батьком, а тому якнайкращим інтересам дитини буде відповідати подальше проживання дитини із ОСОБА_2 . Також суд першої інстанції зазначив, що твердження позивача про те, що на дитину чиниться тиск зі сторони батьків відповідача не знайшли підтвердження у судовому засіданні.

Кіровський районний суд м. Кіровограда додатковим рішенням від 18 грудня 2024 року стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням наданих позивачем доказів на підтвердження понесення судових витрат та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Кропивницький апеляційний суд постановою від 02 травня 2025 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19 травня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манзюк Т. Ю., залишив без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2024 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2024 року - без змін.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2024 року переглядалося судом апеляційної інстанції лише в частині вирішення вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки дитина висловила бажання проживати з батьком. Суд врахував, що дитина проживає у благополучній атмосфері з батьком, не втратила зав`язків з матір`ю та іншими членами сім`ї, які підтримують з нею спілкування.

Також апеляційний суд погодився із визначеним судом першої інстанції розміром судових витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манзюк Т. Ю., просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині, а також скасувати додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 травня 2025 року у частині залишення додаткового рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2024 року без змін, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Також заявник просить стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем у суді касаційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 15 жовтня 2018 року у справі № 686/14512/17; від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17; від 24 жовтня 2019 року у справі № 585/2392/18; від 27 листопада 2019 року у справі № 400/829/17; від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18; від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20; від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18.

- пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме що відсутній висновок Верховного Суду щодо можливості визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання діючого військовослужбовця.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не дослідив частину доказів, які надала позивач до позовної заяви, чим порушив принцип рівності сторін у судовому процесі.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суди послалися у своїх рішеннях лише на думку дитини, яка висловила намір залишитись проживати з батьком. Проте суди не врахували, що думка дитини не може бути визначальною при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, а її необхідно враховувати у сукупності з іншими доказами. Також суди не врахували, що дитина надає свої пояснення під впливом батька.

Відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження можливості створення ним належних умов для виховання та проживання дитини.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не врахували висновок органу опіки та піклування.

Відмовляючи у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суди не врахували, що подальше проживання дитини разом із батьком, який є чинним військовослужбовцем, ставить під питання можливість належного виконання ним своїх обов`язків. На час перебування батька у відрядженні дитина залишається проживати разом із дідом та бабою по лінії батька.

Також заявник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір заявлених витрат на правничу допомогу, посилаючись лише на те, що позивач не надала копії договору про надання професійної правничої допомоги. Водночас у матеріалах справи містяться інші докази на підтвердження понесення позивачем цих витрат, зокрема це замовлення на надання правничої допомоги. Крім того, відповідач не оспорював заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу та не заперечував проти їх стягнення.

Доводи інших учасників справи

У травні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Любченко В. М., до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження її тверджень щодо впливу батька на думку дитини.

Дитина у судових засіданнях вільно та без жодних ознак хвилювання висловлювала своє бажання проживати з батьком, а тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про врахування думки дитини та відмови у задоволенні позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манзюк Т. Ю., подала до Верховного Суду у травні 2025 року.

Верховний Суд ухвалою від 09 травня 2025 року відкрив касаційне провадження, витребував цивільну справу з суду першої інстанції.

У червні 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, 14 липня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 182.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , виданого 06 червня 2023 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили спільне проживання, подружні відносини не підтримують, а їхня малолітня дочка ОСОБА_3 проживає разом з батьком.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кропивницької міської ради є доцільним визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 .

Дитина ОСОБА_3 у залі судового засідання у суді першої інстанції пояснила, що останні півтора роки вона проживає з батьком і надалі хоче проживати з ним, з матір`ю проживати не бажає.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини.

У судове засідання 10 квітня 2025 року особисто з`явилася ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка за згодою обох батьків (сторін у справі), виявила бажання надати суду особисті пояснення.

Спілкування суду з дитиною відбувалося у присутності представника органу опіки та піклування ОСОБА_7 та за відсутності батьків та їхніх представників, які на цей час видалилися із зали судового засідання.

Малолітня ОСОБА_3 повідомила суду, що після того, як мати з батьком перестали проживати разом, вона деякий час проживала з матір`ю, старшим братом, але у неї стався конфлікт з бабою по лінії матері, яка проживала з ними. Баба її неодноразово ображала та принижувала. Крім того, їй не подобалося те, як мати спілкується з нею, що вона часто зайнята на роботі, має незручний графік і їм доводилося дуже рано прокидатися, також мати часто доручала своїм курсантам догляди за нею. Після конфлікту з бабою вона самостійно вирішила проживати з батьком і повернулася до свого попереднього місця проживання. Батько не забороняє їй спілкуватися з матір`ю, вони проживають неподалік на одній вулиці, але вона не хоче відвідувати матір у неї вдома, бо почувається там незручно. Зі старшим братом вони спілкуються рідко. Вона повідомила, що у батька їй краще і вона хоче залишитися проживати з ним.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_7 зауважень щодо того, як відбулося спілкування між дитиною і судом не висловив.

Також у матеріалах справи міститься довідка військової частини НОМЕР_3 від 11 квітня 2025 року № 103/634 про перебування солдата ОСОБА_2 на військовій службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_3 з 07 червня 2024 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

На думку колегії суддів Верховного Суду, касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).

Статтею 161 СК України передбачено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій статті 19 СК України зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 (мати) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (батька) про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю.

Підставою звернення було те, що після розірвання шлюбу з відповідачем, дочка з травня 2023 року проживає з батьком, однак мати вважає, що якнайкращим інтересам дитини буде відповідати проживання дочки з нею.

Під час надання пояснень у судах першої та апеляційної інстанцій, малолітня ОСОБА_3 підтвердила своє бажання і надалі проживати з батьком.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій врахували вік дитини, якій на час розгляду справи виповнилося 12 років, психологічний стан та її думку і бажання проживати з батьком, врахувавши норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки за обставин цієї справи немає підстав змінювати усталене місце проживання дитини, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Оскільки дитина висловила бажання жити з батьком, суд не може не врахувати цю думку дитини при вирішенні спору і всупереч волі дитини визначити її постійне місце проживання з матір`ю, враховуючи, що наразі дитина повноцінно розвивається та проживає у благополучній атмосфері у з батьком, не втратила зав`язків з матір`ю та іншими членами сім`ї та родичами, які підтримують з нею спілкування.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 585/2392/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 400/829/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 відповідно до яких, визначаючи місце проживання дитини, суд може врахувати її думку щодо проживання з одним із батьків, проте згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і сприяти захисту прав та інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів.

Колегія суддів відхиляє посилання про неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки висновки у вказаних справах та встановлені судами фактичні обставини є відмінними у порівнянні зі справою, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Однак питання щодо визначення місця проживання дитини вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

У цій справі суди врахували вік дитини, якій на час розгляду справи виповнилося 12 років, а також те, що ОСОБА_3 неодноразово чітко та однозначно висловила бажання продовжувати проживати з батьком, при цьому суди суперечностей між її бажанням і якнайкращими інтересами не знайшли.

Також як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2018 року у справі № 686/14512/17, відповідно до яких «небажання дитини спілкуватися з батьком і відсутність прихильності до нього не можуть бути покладені в основу судового рішення, враховуючи малий вік дитини та факт її постійного проживання з матір`ю, яка має конфлікт із батьком, що негативно впливає на сприйняття дитиною його особи. За таких обставин небажання дитини спілкуватися з батьком зумовлене ситуацією, яка склалася між сторонами, і не може бути підставою для обмеження батька в реалізації його батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні з нею».

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що «озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».

Верховний Суд відхиляє зазначені посилання, оскільки у цій справі вирішується спір про визначення місця проживання дитини, а не про позбавлення батьківських прав та усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною. Таким чином, порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у зазначених вище постановах Верховного Суду, є нерелевантним.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди безпідставно не взяли до уваги висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кропивницької міської ради про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, Верховний Суд не приймає, оскільки передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19). Висновок органу опіки та піклування не має наперед визначеної сили та повинен бути достатньо обґрунтованим і не суперечити інтересам дитини.

У висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кропивницької міської ради зазначено, що дитина пояснила, що бажає проживати з батьком, з матір`ю спілкуватися відмовляється. Вказати причини небажання спілкуватися та проживати з матір`ю дитина не змогла, використовувала слова та аргументи батька. Під час спілкування з ОСОБА_5 вбачалося її налаштування батьком проти матері. Водночас, під час спогадів про спільне проживання однією сім`єю дитина повідомила, що мати піклувалась про неї, цікавилася її навчанням, між ними було порозуміння, ОСОБА_5 бажає, щоб батьки проживали разом.

З огляду на зазначене орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю.

Водночас посилання у висновку на те, що дитина не змогла обґрунтувати свого бажання проживати з батьком та висловлюючи таку думку «використала слова та аргументи батька», були спростовані у суді як першої так і апеляційної інстанцій, де дитина без присутності батьків, пояснила своє бажання та навела аргументи на підтвердження того, що їй зручніше і спокійніше проживати з батьком.

Отже суд, відповідно до частини шостої статті 19 СК України, може не взяти до уваги висновок органу опіки та піклування, якщо під час розгляду справи встановить інші обставини, відмінні від тих, що були підставою для ухвалення такого висновку і мотивує належним чином підстави його відхилення.

Верховний Суд уважає, що врахування думки дитини, якщо вона відповідно до віку здатна формулювати власні погляди, є значущим для вирішення справи, що стосується життя дитини.

Суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення її проживати разом з батьком, у звичному для неї середовищі, з урахуванням того, що дитина не втратила зав`язків з матір`ю та іншими членами сім`ї і родичами.

У контексті забезпечення права дитини на спілкування із матір`ю, а також права матері на виховання своєї дитини, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку своєї дочки, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вона буде проживати.

Посилання ОСОБА_1 на те, що виконанню цих обов`язків перешкоджають взаємовідносини дитини з матір`ю відповідача та самим відповідачем, у результаті яких у свідомості дитини створюється негативний образ матері, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач на надала належних доказів на підтвердження зазначеного, вказаним обставинам надано належну правову оцінку судами попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі заявник також посилається на те, що у суді першої інстанції сторона позивача клопотала про вивчення усіх доказів та у повній їх сукупності з урахуванням пояснень про те, який доказ і що доводить, такі пояснення з прив`язкою до кожного доказу були наведені у позовній заяві. Сторона позивача наполягала вивчати докази у послідовності та у сукупності, відповідно до описаних подій у позовній заяві, оскільки це давало змогу простежити зміну ставлення дочки до матері у часі. Проте суд першої інстанції відмовив у задоволенні цього клопотання та ухвалив рішення без вивчення частини доказів, які надавалися позивачем.

Колегія суддів відхиляє зазначені посилання, оскільки саме тільки загальне посилання заявника на те, що суд не дослідив (чи дослідив не у повному обсязі) докази та/або не з`ясував обставини справи, без зазначення які конкретно докази не були досліджені, що мали істотне значення для справи, які обставини підтверджують ці докази, позбавляє суд можливості перевірити достовірність таких доводів заявника.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року в справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суди не порушили принцип рівності сторін щодо участі у справі та доведення кожною стороною своєї позиції суду. Посилання позивача в касаційній скарзі на статті 2, 12, 13 ЦПК України, без викладення аргументів, яким чином, суди порушили принципи цивільного судочинства, що призвело до ухвалення незаконних рішень у справі, не дає підстав стверджувати про порушення справедливої процедури розгляду справи.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Отже, порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості залишення проживання малолітньої дитини за місцем проживання діючого військовослужбовця.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Водночас заявник, посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не зазначила щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтувала неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині та не запропонувала, який саме висновок має бути сформульовано Верховним Судом у спірних правовідносинах щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд самостійно не встановив, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, що може бути вирішена шляхом формулювання нової правової позиції.

Матеріали справи не містять відомостей на підтвердження того, що наявність статусу військовослужбовця у відповідача впливає на належне виконання останнім своїх батьківських обов`язків та створює загрозу безпеці дитини. Позивач не надала доказів того, що батько не проживає разом із дитиною постійно і що саме ця обставина перешкоджає спроможності батька піклуватися про дитину особисто.

Разом з тим, убачається, що суди, вирішуючи спір, виходили із принципу збереження стабільності в оточенні дитини, зокрема постійності місця проживання, відвідування школи, постійного спілкування з друзями, що охоплює поняття бажання дитини, яке висловила ОСОБА_3 у судових засіданнях в судах першої та апеляційної інстанцій.

Щодо оскарження додаткового рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2024 року

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Суд першої інстанції з висновками якого погодився і апеляційний суд, надав належну правову оцінку поданим ОСОБА_1 доказам понесення нею витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції та з урахуванням часткового задоволення позову, принципів реальності, необхідності та розумності розміру таких витрат дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення їх суми до 3 000,00 грн, яка підлягає стягненню з відповідача у порядку статті 141 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції зменшив розмір судових витрат на правничу допомогу лише у зв`язку з ненаданням позивачем договору про надання правничої допомоги є безпідставними, оскільки суд першої інстанції дослідив надані позивачем акти, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 32 000,00 грн, проте врахував, що позов задоволено лише в частині вимог про розірвання шлюбу, де відповідач не заперечував проти його розірвання, тому дійшов правильного висновку про зменшення заявленої суми до 3 000,00 грн.

Визначений судами попередніх інстанцій розмір таких витрат цілком відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи та часткового задоволення позову, а також необхідних процесуальних дій сторони.

Посилання заявника на те, що суд не вправі без клопотання відповідача з власної ініціативи зменшувати розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, колегія суддів відхиляє, оскільки для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, на підставі статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манзюк Тарас Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 листопада 2024 рокув частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини з матір`ю, додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 грудня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 02 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк