АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року

м. Чернівці

справа № 725/7459/24

провадження 822/628/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н.Ю., Литвинюк І.М.,

за участю секретаря Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»,

відповідч Клепак Тетяна Миколаївна,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду м.Чернівці від 03 квітня 2025 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ТзОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Посилались на те, що 15 січня 2024 року між ТзОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено договір №486587-КС-001 про надання кредиту, шляхом підписання відповідачем договору через телекомунікаційну систему одноразовим ідентифікатором, відповідно до якого ТзОВ «Бізнес Позика» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кошти у розмірі 30 000 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язувався їх повернути та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит.

ТзОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в обумовленому договором розмірі, шляхом перерахування на банківську картку позичальника, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 22 липня 2024 року, становить 120221 гривень 44 копійки, що складається з: 30 000 гривень - суми прострочених платежів по тілу кредиту; 87045 гривень 84 копійок - суми прострочених платежів по процентах; комісії 3175 гривень 60 коп, які відповідач у добровільному порядку не сплачує, що є підставою для їх стягнення.

На підставі наведеного, просив суд стягнути з відповідача на їх користь заборгованість у розмірі 120221 гривню 44 копійок. Вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернівецького районного суду м.Чернівці від 03 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором № 456587-КС-001 в розмірі 120221 гривню 44 копійки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір №477177-КС-001 від 18 жовтня 2023 року укладений, у спосіб визначений чинним законодавством України, з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов.

Відповідач мав можливість ознайомитись з умовами кредитного договору перед його підписанням, а уклавши договір погодився з запропонованими умовами.

Відповідач в порушення умов договору в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернув. Належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку не надав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норма матеріального права, а також неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, наданим доказам та фактичним обставинам справи, а саме, судом проведено неправильну правову експертизу поданих доказів, неповно досліджено та піддано оцінці обставини, що спричинили прийняття помилкового висновку суду.

Вказує на те, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що штучно створюють для споживача додаткову заборгованість.

Умови кредитного договору містять ознаки несправедливих, зокрема, надмірну процентну ставку (понад 9168% річних), яка призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, що порушує норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Положення укладеного договору між сторонами про сплату позичальником на користь банку комісії за надання кредиту 4 500 гривень є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії в сумі 4 500 грн необґрунтованою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТзОВ «Бізнес Позика» подало до суду відзив на апеляційну скаргу. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилаються на те, що аргументи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

.Позиція апеляційного суду

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

15 січня 2024 року між ТзОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №486587-КС-001. Відповідно до умов вказаного договору кредитор надав позичальнику кредит в сумі 30 000 гривень строком на 24 тижні.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №486587-КС-001 від 15 січня 2024 року ОСОБА_1 нарахована заборгованість за кредитним договором, станом на 22 липня 2024 року в розмірі 120221 гривень 44 копійки, що складається з: 30 000 гривень - суми прострочених платежів по тілу кредиту; 87045 гривень 84 копкопійки - суми прострочених платежів по процентах; комісії 3175 гривень 60 копійок.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України(далі-ЦК України) встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

В силу частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень статті 11Закону України від 3вересня 2015року №675-VIII«Про електронну комерцію» слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII).

В силу пункту 6 частини першої статті 3Закону №675-VIIIелектронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

У постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 623/2936/19 висловлено правову позицію про те, що, відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Отже, колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача щодо того, що в даній справі не доведено належним чином факту укладення кредитного договору та перерахування кредитних коштів у сумі 50 000 гривень, оскільки вказане спростовується наданими суду доказами, а укладення договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України(положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Бізнес Позика» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, який підписаний сторонами електронним підписом. Таким чином, сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо. При цьому, відповідач частково сплачував заборгованість за договором про надання кредиту, а саме в загальному розмірі 120221 гривні 44 копійки, що відображено в розрахунку заборгованості за кредитом, чим порушив свої зобов`язання, встановлені договором.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Відповідно до розрахунку заборгованості заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором, станом на 22 липня 2024 року становить 120221 гривень 44 коп., що складається з: 30 000 гривень - суми прострочених платежів по тілу кредиту; 87045 гривень 84 копійки - суми прострочених платежів по процентах; комісії 3175 гривень 60 копійок.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не виконала зобов`язання за кредитним договором, а тому з нього на користь ТОВ «Бізнес Позика» правомірно стягнуто вказану заборгованість.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, правильно визначив розмір заборгованості за кредитним договором, дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 120221 гривні 44 копійки та судові витрати у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не підтверджено належними доказами надання грошових коштів позичальнику та невиконання обов`язків за кредитними договорами відповідачем є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством

Відповідно до статті 12 цього перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису.

Договір № 486587-КС-001 про надання кредиту (споживчий кредит, електронна форма) від 15 січня 2024 року підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-3447.

Зазначений договір не визнаний судом недійсним, тому в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.

З урахуванням викладеного, укладення договору, наявність електронного підпису підтверджує волю сторін, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладення договору про надання кредиту підтверджується візуальними формами послідовності дій клієнта в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на сайті www.my.bizpozyka.com.

Отже, позивачем доведено укладення договору №486587-КС-001 про надання кредиту між сторонами.

Факт перерахування коштів у розмірі 30 000 гривень за договором №486587-КС-001 підтверджується довідками від 29 липня 2024 року про переказ коштів на карту ОСОБА_1 та випискою АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку ОСОБА_1 ..

ТзОВ «Бізнес Позика» надало розрахунок заборгованості за договором, який відповідає умовам укладеного договору та підтверджує розмір заборгованості, в тому числі за процентами, нарахованими в межах строку кредитування та комісією.

Також, з розрахунку заборгованості за договором №486587-КС-001 убачається, що ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість за договором про надання кредиту, а саме, в розмірі 6500 гривень.

Розрахунок заборгованості відповідачем не спростований.

Отже, відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідачки про несправедливість умов договору з огляду на те, що доказів, які б доводили факт умисних дій чи умисної бездіяльності позивача з метою обману позичальника та укладення кредитного договору за відсутності вільного волевиявлення сторін на їх укладення, суду не надано.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що позивач просив стягнути комісію у розмірі 1 506,16 грн, саме цей розмір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Окрім цього, вимога про визнання недійсними умов кредитного договору № 486587-КС-001 від 15 січня 2024 року, як таких, що обмежують права споживача і є несправедливими у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем не заявлялась і не є предметом позову.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 квітня 2024 року у справі № 751/917/23 (провадження № 61-791св24).

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про несправедливість умов кредитного договору щодо завищеної процентної ставки.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» (частина друга статті 18 цього Закону) - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Таким чином, якщо особа вважає несправедливими умови договору, вона має звернутися до суду із позовом про визнання таких умов договору недійсними.

Із таким позовом відповідач до суду не зверталася.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Відповідач своїм правом відмови від договору про споживчий кредит не скористався, натомість погодився із його умовами, здійснивши його часткове виконання в сумі 6500 гривень.

Що стосується доводів апеляційної скарги про стягнення заборгованості по комісії.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження №61-4202сво22).

Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).

Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 4 500 гривень, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернівецького районного суду м.Чернівці від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 08 серпня 2025 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: Н.Ю. Половінкіна

І.М. Литвинюк