Провадження № 2/161/1081/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

за участі секретаря судового засідання Камінського Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача Півторак І.В.,

Провального І.Я.,

Слісарчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №10 в м. Луцьку цивільну справу № 161/16762/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

26 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Просить суд поновити його на посаді вихователя державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» з 29 серпня 2023 року. Стягнути з державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 серпня 2023 року по день постановлення рішення з розрахунку 621,54 гривень за кожен день та компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень з підстав, викладених в позовній заяві.

Судом не приймається до уваги заява про доповнення підстав позову, подана ОСОБА_1 до суду 08 січня 2024 року. Оскільки положеннями чинного ЦПК України не передбачено подання позивачем такої заяви, саме про доповнення підстав позову. Підстави вважати подану заяву заявою про зміну підстав позову в суду відсутні. З іншими заявами сторона позивача до суду не зверталась.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлений позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище», кожен зокрема, в судовому засіданні заявлений позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, д ослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також право на захист при незаконному звільненні.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія це - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» з 30 березня 2023 року. Стягнуто з Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» на користь ОСОБА_1 37292 гривні 40 копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яких відрахувати податки та інші обов`язкові платежі.

22 червня 2023 року ОСОБА_1 був поновлений на посаді вихователя Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» з 30 березня 2023 року (а.с. 7).

Наказом директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» Володимира Романюка № 106-к від 23 червня 2023 року скорочено чисельність вихователів у відповідності до штатного розпису та попередити про скорочення ОСОБА_1 . Наказано підготувати письмове повідомлення про звільнення ОСОБА_1 з пропозицією переведення його на вакантні посади (за наявності) (а.с. 12).

Згідно повідомлення № 158/1.9 від 26 червня 2023 року про скорочення штату працівників попереджено ОСОБА_1 про звільнення з посади вихователя на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 28 серпня 2023 року. Повідомлено ОСОБА_1 про наявні станом на 26 червня 2023 року вакантні посади: майстер виробничого навчання з ремонту колісних транспортних засобів; інженер-електронік; лаборант на 0,8 ставки; комірник на 0,5 ставки (а.с. 13).

Крім того, згідно повідомлення № 189/1.9 віл 07 серпня 2023 року повідомлено ОСОБА_1 про наявну станом на 02 серпня 2023 року вакантну посаду керівника гуртка (а.с. 14).

Зазначені обставини визнаються стороною позивача, що також вбачається із змісту позовної заяви.

Відповідно до наказу № 42-в від 28 червня 2023 року, в період з 03 липня 2023 року по 20 серпня 2023 року, ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці.

22 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав на адресу директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» заяву про ознайомлення із штатним розписом та про надання згоди на переведення у випадку скорочення його ( ОСОБА_1 ) на посаду старшого майстра, яка має бути вакантною в найближчі дні (а.с. 16).

23 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав на адресу директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» заяву про надання згоди на переведення у випадку скорочення його ( ОСОБА_1 ) на посаду старшого майстра, яка є вакантною (а.с. 16).

28 серпня 2023 року був складений акт в складі заступника директора з навчально-виробничої роботи ОСОБА_3 , заступника директора з виховної роботи ОСОБА_4 , інспектора з кадрів Провального І.С., про відмову в вихователя ОСОБА_1 від запропонованих йому посад майстер виробничого навчання; інженер-електронік; керівник гуртка; лаборант; комірник на 0,5 ставки (а.с. 62).

28 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав на адресу директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» заяву про небажання звільнятися з роботи та про зайняття вакантної посади після ознайомлення із штатним розписом (а.с. 18).

Наказом директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» № 132-к від 28 серпня 2023 року звільнено ОСОБА_1 , вихователя, у зв`язку з скороченням штату працівників відповідно до п. 1 статті 40 КЗпП України, 28 серпня 2023 року (а.с. 15). ОСОБА_1 ознайомлений із вказаним наказом 28 серпня 2023 року.

Як достовірно вбачається із змісту позовної заяви, що ОСОБА_1 оскаржується наказ директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» № 132-к від 28 серпня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 » з підстав: фактичної відсутності скорочення штату вихователей, переважного права ОСОБА_1 залишитись на роботі перед ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , відмови роботодавця перевести ОСОБА_1 на вакантні посади старшого майстра та керівника гуртка, а також відсутність згоди профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу на наступні обставини.

Наказом директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» №151-к від 19 вересня 2022 року виведено з 25 листопада 2022 року з чинного штатного розпису посади вихователя 2 штатні одиниці.

Відповідно до наказу директора Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» від 19 вересня 2022 року № 152-к «Про приведення до відповідності кількості працівників та скорочення чисельності працівників» було вирішено у відповідності до наказу №1204 від 06.12.2010 Міністерства освіти і науки України «Про затвердження Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів привести у відповідність кількість працівників на посаді вихователь, скоротити чисельність вихователів у кількості 2 штатних посади. Зазначені обставини встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2023 року у справі № 161/6934/23, яке набрало законної сили.

Також судом встановлено, що у ОСОБА_1 наявна кваліфікація - спеціаліст першої категорії, на відміну від тих, які були залишені на роботі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є спеціалістами вищої категорії. Внаслідок чого, ОСОБА_1 не мав переважного права на залишення на роботі у відповідності до ст. 42 КЗпП України. Судом не приймаються до уваги твердження ОСОБА_1 , що рішення про пониження йому у 2020 році кваліфікації з вищої категорії до першої категорії є незаконним, внаслідок чого рівень його кваліфікації фактично відповідає вищій категорії. Оскільки зазначені твердження є особистими судженнями позивача, оскільки саме рішення про пониження кваліфікації ОСОБА_1 є чинним та нескасованим.

Також не заслуговує на увагу суду твердження позивача щодо порушення при його звільненні вимог ст. 43 Кодексу законів про працю України. Оскільки відповідно до п.2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 43 Кодексу законів про працю України, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Щодо обставин нібито відмови в переведенні ОСОБА_1 на вакантні посади старшого майстра та керівника гуртка, суд звертає увагу на наступне.

Стороною відповідача в повному обсязі визнано обставини, згідно яких станом на день звільнення ОСОБА_1 в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Луцьке вище професійне училище» дійсно були наявні вакантні посади старшого майстра та керівника гуртка.

Однак, стороною відповідача належним чином обгрунтована відсутність підстав для переведення ОСОБА_1 на посаду старшого майстра. Оскільки згідно п. 1.4 загальних положень посадової інструкції старшого майстра Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище», на посаду старшого майстра призначається особа, що має повну вищу педагогічну освіту (магістр, спеціаліст) (а.с. 22).

При цьому, в ОСОБА_1 відсутня повна вища педагогічна освіта або повна вища освіта відповідного професійного спрямування.

Також суд звертає увагу, що всупереч твердженням позивача, взагалі відсутні докази щодо надання згоди ОСОБА_1 на його переведення на вакантну посаду керівника гуртка. Судом достовірно встановлено, що письмова заява про надання згоди на переведення у випадку скорочення його ( ОСОБА_1 ) на посаду керівника гуртка, яка є вакантною позивачем не подавалася та взагалі відсутня.

При цьому, ОСОБА_1 подавалася відповідна письмова заява про надання згоди на переведення у випадку скорочення його ( ОСОБА_1 ) на посаду старшого майстра, яка є вакантною (а.с. 16). Зазначене свідчить про обізнаність ОСОБА_1 з необхідністю подання саме письмової заяви з метою переведення на вакантну посаду.

Також суд звертає увагу, що заява ОСОБА_1 від 28 серпня 2023 року (безпосередньо день звільнення з роботи) про небажання звільнятися з роботи також не містить жодних відомостей про його намір бути переведеним на вакантну посаду керівника гуртка.

Судом не приймаються до уваги пояснення свідка ОСОБА_7 , згідно яких наприкінці серпня 2023 року він був свідком телефонної розмови ОСОБА_1 з посадовою особою Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище», в якій позивачу відмовили в зайнятті вакантної посади керівника гуртка, зі слів художнього.

Оскільки порядок переведення працівника на вакантну посаду здійснюється саме на підставі поданої письмової заяви, про що достовірно відомо ОСОБА_1 .

В свою чергу, допитані в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взагалі не повідомили суду обставин, які мали б значення для правильного вирішення справи по суті.

Так, ОСОБА_3 підтвердила, що в серпні 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи у зв`язку із скороченням, та відмовився при цьому від зайняття вакантних посад. Повідомила, що акт від про відмову ОСОБА_1 від зайняття вакантних посад був складений в приміщенні гуртожитку, за присутності ОСОБА_1

ОСОБА_4 в свою чергу підтвердила перелік посад, зазначених в акті про відмову ОСОБА_1 від зайняття вакантних посад, ОСОБА_1 відмовився від всіх. А посада керівника гуртка була запропонована позивачу окремим листом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що: «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Верховний Суд у своїй постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21 (провадження № 61-5659св22) зазначив: «однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».

Таким чином, судом встановлено, що під час вручення ОСОБА_1 попередження про скорочення його посади та в подальшому йому було запропоновано всі наявні вакантні посади на підприємстві.

Внаслідок чого, суд констатує, що всі без виключення обставини, якими ОСОБА_1 обгрунтовував незаконність свого звільнення з роботи повністю спростовані в ході розгляду справи судом по суті.

А тому підстави для задоволення позову в частині про поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення з державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 серпня 2023 року по день постановлення рішення з розрахунку 621,54 гривень за кожен день та компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень, то суд звертає увагу, що зазначені позовні вимоги ОСОБА_1 про спосіб спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди є повністю похідними від позовної вимоги про його поновлення на роботі.

За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 пов`язує завдання йому моральної шкоди, виключно у зв`язку з протиправним звільненням з роботи.

При цьому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про поновлення його на роботі. Внаслідок чого судом не встановлено протиправність дій відповідача, і позивачем не надано доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача. А таож повністю відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному об`ємі

Керуючись ст.ст.12, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 40-42, 49-2 КЗпП України, ст. ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позову до державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили піля закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення в повному об`ємі

складено 08 серпня 2025 року.

Суддя В.В. Ковтуненко