справа № 753/92/23
головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
провадження № 22-ц/824/1638/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чучковської Анни Вячеславівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна, про визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на частину майна, як на частку в спільній сумісній власності подружжя, та виключення частини майна зі складу спадкового майна, -

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (надалі по тексту - КНМО) Ліфанова І.О., у якому просила суд:

Визнати факт проживання однією сім`єю без укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

Визнати право власності на майно, як на частку у спільній сумісній власності подружжя на:

частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_4 ;

частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_4 ;

частини вартості будівництва прибудови 42,7 кв.м., що поліпшило садовий будинок у СТ «Восход-1» за адресою: АДРЕСА_3 , який на праві власності належить ОСОБА_4 у сумі: 246 013 грн 50 коп.;

Виключити зі складу спадкового майна ОСОБА_4 :

частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_4

частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить ОСОБА_4 ;

частини вартості будівництва прибудови 42,7 кв.м., що поліпшило садовий будинок у СТ «Восход-1» за адресою: АДРЕСА_3 , який на праві власності належить ОСОБА_4 у сумі: 246 013 грн 50 коп.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без шлюбу з 01 вересня 2008 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 та ОСОБА_2 познайомила 05 серпня 2008 року їх спільна знайома ОСОБА_5 і між ними виникла симпатія, а з 01 вересня 2008 року вони почали проживати разом у належному позивачу приватному будинку АДРЕСА_4 , оскільки ОСОБА_4 мав неприйнятні житлові умови - жив у гаражі по АДРЕСА_5 , часто ночував на роботі, був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_6 , яка на праві власності належала сину ОСОБА_4 від першого шлюбу ОСОБА_6 , з яким у ОСОБА_4 були погані відносини.

Станом на 01 вересня 2008 року шлюб ОСОБА_2 був розірваний (2004 рік), а ОСОБА_4 розірвав шлюб у 2006 році.

За час проживання однією сім`єю вони набули нерухоме майно.

Батько ОСОБА_4 подарував йому 27 липня 2000 року садовий будинок АДРЕСА_7 .

Садовий будинок мав наступні характеристики: житлова площа 16,3 кв.м. Цей будинок вони використовували у якості дачі та постійно поліпшували його властивості та реконструювали. Ними спільно був зроблений ремонт, проведено газ до будинку, замінені вікна на пластикові, збудований душ та прибудову до будинку, а у 2014 році будинок мав вже площу прибудови 42,7 кв.м.

Більшість робіт виконували власноручно, але у важких роботах (мурування стін, утеплення ззовні, побудова печі, кладення плитки на кухні, заміна вікон та відкоси, фарбування, добудова душу та туалету на другому поверсі, встановлення бойлера) допомагав син позивачки. На дачу були перевезені особисті речі позивачки та частина меблів (пральна машина, прасувальна дошка, авто «Славута»), які використовуються у будинку і до тепер.

Вказані поліпшення (будівельні матеріали) є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_4 , право власності на половину яких вона просить визнати за нею.

Висновком про оцінку вказаного майна визначено вартість поліпшення - будівельних матеріалів, використаних при будівництві самочинно побудованої прибудови літ.а - ІІ площею 42,7 кв.м у сумі 257 443 грн 40 коп., половина якої становить 128 721 грн 70 коп. (257 443 грн 40 коп./2 = 128 721 грн 70 коп.), на яку просить визнати право власності.

Весь час спільного проживання вони збирали гроші та вирішили придбати квартири.

Так, у 2012 році була побудована квартира АДРЕСА_8 . Будинок довго не здавався в експлуатацію і вони майже два роки їздили на збори вкладників і вирішували це питання. Потім вони робили ремонт у квартирі за спільні кошти.

2018 році ОСОБА_4 продав належний йому гараж. Вони використали власні збереження та частково зайняли кошти у доньки позивачки та вирішили купити ще одну квартиру.

Так, у січні 2019 року була придбана квартира АДРЕСА_9 .

Указані квартири є їх спільною сумісною власністю.

У вказаних квартирах вони робили ремонти власними силами та за допомогою її сина.

Весь час спільного проживання вони відпочивали разом, як ї заробляли гроші на спільний відпочинок, купували вказане майно, поліпшували властивості майна, що підтверджує фотографіями, платіжними квитанціями про придбання речей, документами, за якими уповноважували один одного вчиняти дії на користь сім`ї тощо, та показами свідків.

Рідні позивачки добре відносилися до ОСОБА_4 та поважали його, він любив її дітей, вони разом часто їздили до її доньки, яка мешкала з сім`єю окремо від них. ОСОБА_4 любив гратися з її маленькими дітьми. Водночас, родичі ОСОБА_4 з ним майже не спілкувалися. Лише два рази на дачу приїжджав його брат, відносини з яким у них не були близькими. У 2009 році вона познайомилась із сином ОСОБА_4 ОСОБА_7 . Вони приїжджали до нього у квартиру АДРЕСА_6 , яку ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 разом з колишньою дружиною. Спочатку відносини були добрими, а потім, коли ОСОБА_8 одружився все змінилось, раптово відносини зіпсувались, ОСОБА_8 перестав відповідати на дзвінки ОСОБА_4 , не відчиняв двері, коли той приїжджав до нього додому. Причини такого розриву ОСОБА_4 їй не повідомляв. Проте, згодом ОСОБА_4 сказав, що сина у нього більше немає. З того часу ОСОБА_4 з сином більше не спілкувались більше 10 років з ініціативи сина. Брат ОСОБА_4 жив з батьками, тому ОСОБА_4 до них їздив дуже рідко.

У сімейних відносинах вони довіряли один одному, укладали правочини від імені один одного. Так, ОСОБА_4 уклав договір 01 лютого 2011 року від її імені щодо їх помешкання. Вони разом у колі сім`ї святкували родинні свята, ювілеї, разом відпочивали, їздили на відпочинок до Туреччини.

Після смерті батька ОСОБА_4 , він через день їздив до матері, доглядав її, на той час його брат виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Весь тягар піклування про матір ліг на її чоловіка. У 2021 році він почав їздити до матері кожного дня. Було прийнято спільне рішення переїхати жити на дачу, яка близько біля помешкання його матері. На початку лютого 2022 року ОСОБА_4 стало погано, вона почала звертати його до лікарів, лікування не допомагало. Згодом його забрали до лікарні та виявили запалення легень. Вона їздила навідувати ОСОБА_4 у лікарні щодня, весь цей час доглядала за його матір`ю, купували їй їжу. 21 лютого 2022 року ОСОБА_4 перевели з палати до реанімацію, а ввечері ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , причина смерті - зупинка серця. У зв`язку із військовими діями кремацію тіла ОСОБА_4 здійснила лише 02 березня 2022 року, а 01 травня 2022 року позивачка поховала прах ОСОБА_4 на кладовищі своїх батьків.

Таким чином, з 01 вересня 2008 року по 25 лютого 2022 року позивачка та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, але шлюб не реєстрували в органах РАЦСу, а після його смерті вона виконала обов`язок поховання чоловіка, всі витрати на яке сплатила вона сама.

Вважає, що майно, яке було набуто чоловіком та жінкою під час їхнього спільного проживання однією сім`єю, має бути визнано спільною сумісною власністю, за другим із подружжя має бути визнано право власності на частку такого майна - частина, частина такого майна має бути виключена зі спадкового майна.

Оскільки вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю понад 13 років, вважаючи себе його дружиною, вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини.

Заяву позивачки прийнято не було, оскільки для підтвердження родинних (або інших) відносин зі спадкодавцем для оформлення спадщини вона повинна підтвердити родинні або інші відносини зі спадкодавцем.

Документи, які підтверджують родинні (або інші) відносин зі спадкодавцем у неї відсутні, оскільки шлюб з ним не був реєстрований.

Позивачці стало відомо, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подали син ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та брат ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , яких вона зазначила у якості відповідачів у цій справі.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 .

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 вересня 2008 року по 25 лютого 2022 року включно.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

частину квартири АДРЕСА_9 ;

частину квартири АДРЕСА_8 - як на частки у спільній сумісній власності подружжя.

У решті вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 019 грн 37 коп. - судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявність у розпорядженні (володінні) позивачки документів, доданих до позову, у тому числі правовстановлюючих на нерухоме майно, вказують на відносини довіри між позивачкою та ОСОБА_4 , свідчення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , які суд заслухав у ході розгляду справи, фотознімки, на яких збережені світлини тривалих відносин між позивачкою та ОСОБА_4 , пояснення відповідача ОСОБА_3 , який є братом померлого ОСОБА_4 , який визнав позов, вказують на підтверджені тривалі відносини як чоловіка та жінки, які притаманні подружжю.

Договір про участь у будівництві від 25 липня 2008 року №Б-71 хоча й укладений до початку таких відносин, а кошти у сумі 306 000 грн ОСОБА_4 сплачені 28 липня 2008 року, водночас підтверджені Актом звірки взаєморозрахунків станом на 19 грудня 2011 року, проте, враховуючи, що такі договірні відносини діяли до визначеного договором строку - 30 жовтня 2008 року, тобто у період таких відносин, а також укладення сторонами договору додаткової угоди від 10 вересня 2011 року до договору про участь у будівництві №Б-71, Акту прийому-передачі об`єкта інвестування від 10 вересня 2011 року до договору про участь у будівництві №Б-71, Акту звірки взаєморозрахунків станом на 19 грудня 2011 року, й державної реєстрації права власності 17 лютого 2012 року, вказує на набуття квартири у період таких відносин.

Так, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна, а саме квартири АДРЕСА_8 , яка набута 10 лютого 2012 року на ім`я ОСОБА_4 , квартири АДРЕСА_9 , яка набута 31 січня 2019 року на ім`я ОСОБА_4 , для спільного користування, підтверджується наявними у розпорядженні (володінні) саме у позивачки документами, надання взаємної допомоги (під час хвороби ОСОБА_4 , історії хвороби, довідки про причини смерті, поховання ОСОБА_4 ), свідчення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , все це у своїй сукупності засвідчує реальність сімейних відносин позивачки з ОСОБА_4 , й цей строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є достатнім, тривалим (понад 13 років) для того, щоб стверджувати, що між такими чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвоката Чучковська А.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не з`ясував обставини набуття права власності спадкодавцем на спірну квартиру у селі Бузова Києво-Святошинського району Київської області, та зробив хибні висновки про те, що спірна квартира є спільною власністю спадкодавця і позивача.

Відповідно до договору про участь у будівництві від 25 липня 2008 року №Б-71 забудовник зобов`язався збудувати та передати інвестору (спадкодавцю) квартиру, а інвестор зобов`язався набути права власності на пакет (певну кількість облігацій) шляхом укладання відповідного договору купівлі-продажу цінних паперів, оплативши його та пред`явивши його до погашення, (п. 2 договору) (том виділені матеріали, а.с. 185-192)

Також апелянт вказує, що суд першої інстанції не з`ясував обставини набуття права власності спадкодавцем на спірну квартиру АДРЕСА_9 . Вказана квартира набута спадкодавцем у особисту приватну власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 31 січня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Іващенко Н.В. за реєстровим номером № 41. У пункті 10 цього договору зазначено, що «Покупець своїм підписом на договорі свідчить, що нерухоме майно набуває в особисту власність у шлюбі на момент укладання договору він не перебуває».

Апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Вказує, що факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем, який суд першої інстанції встановив, є недоведеним з огляду на статті 76-80 ЦПК України.

Так, у оскаржуваному рішенні суду на підтвердження вказаного факту суд спирався на: наявність у позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спірне майно (які у судовому засіданні не оглядалися), свідоцтва про смерть, довідки про причину смерті, факт поховання спадкодавця позивачем, звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, покази свідків, фотознімки, пояснення відповідача ОСОБА_3 .

На підтвердження спільного доходу позивачки та спадкодавця суд першої інстанції послався на: наявність у спадкодавця грошових коштів від поділу майна з дружиною після розірвання шлюбу, наявність у позивача грошових коштів у розмірі 5 000 дол. США, які вона позичила у знайомої, що підтверджено показами свідка та 10 000 дол. США, які вона позичила у доньки, що підтверджено поясненнями позивача.

Також в обґрунтування доведеності факту спільного проживання суд першої інстанції поклав пояснення відповідача ОСОБА_1 про те, що він не був на похованні батька, про смерть якого не знав та не стверджував про спілкування з батьком останні 13 років.

Спираючись на наведене вище обґрунтування суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували встановлений судом факт спільного проживання позивача та спадкодавця.

Тому на думку апелянта, доказування факту спільного проживання позивача та спадкодавця побудовано на припущеннях, голослівних поясненнях позивача та свідків, що виключає визнання встановленим такого факту.

Зазначає, що матеріали справи містять безспірні докази набуття спірного нерухомого майна у особисту приватну власність. Так, квартира у селі Бузова оплачена повністю до знайомства позивача зі спадкодавцем. А під час придбання квартири по АДРЕСА_1 особисто спадкодавець заявив про придбання її за особисті кошти у особисту власність, відсутність доходу позивача протягом 2008-2022 роки, звернення позивача як малозабезпеченої за отриманням матеріальної допомоги, борги за комунальні послуги тощо).

Також вказує, що в матеріалах справи міститься рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року, у цивільній справі № 754/5095/18. В межах цієї справи позивач ОСОБА_2 13 червня 2018 року звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про визнання свого колишнього чоловіка ОСОБА_11 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 .

У позові ОСОБА_2 зазначала, що «є власником цього житлового будинку, за зазначеною адресою проживає одна, у цій квартирі окрім позивача зареєстрований її колишній чоловік з 1988 року. З 12 березня 2016 року відповідач у зазначеній квартирі не проживає». У мотивувальній частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2018 року суд посилається на акти про не проживання особи у будинку від 20 серпня 2016 року та 22 травня 2018 року, підписаний сусідами домоволодіння.

Апелянт звертає увагу суду, що у межах цієї цивільної справи № 753/92/23 позивач ОСОБА_2 стверджує категорично протилежне: що протягом вересня 2008 року - лютого 2022 року проживала у цьому будинку разом зі спадкодавцем.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не усунуте протиріччя між повною відсутністю доходів спадкодавця та позивача протягом 2008-2022 року та фактом придбання спірної нерухомості, поверненням позивачем боргових зобов`язань у заявленому розмірі 15 000 дол. США.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, а саме:

суд першої інстанції двічі допустив до участі у справі неповноважних представників відповідачів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 167-168, 197-201);

допуск до участі у справі не повноваженого представника відповідачів призвів до пропуску процесуальних строків для подання відзиву, клопотань про витребування доказів та вжиття інших процесуальних заходів, спрямованих на спростування заявлених позовних вимог та встановлення істини у справі з метою ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду;

у матеріалах справи відсутній протокол судового засідання від 27 травня 2024 року, в якому суд першої інстанції завершував дослідження матеріалів справи, сторони виступали з промовами у судових дебатах, обмінювалися репліками, (розписка про судове засідання від 27 травня 2024 року на 12 год. 30 хв. (т. 3 а.с. 49). Так, у справі є протокол засідання від 24 травня 2024 року, у якому на стадії дослідження доказів було оголошено перерву у зв`язку з вимкненням світла (т. 3 а.с. 48), а далі вже йде протокол від 28 травня 2024 року, де суд оголошує вступну та резолютивну частину рішення (т. 3 а.с. 53);

судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань сторони відповідача ОСОБА_1 про витребування доказів, які повністю спростовують доводи позивача, а також відмовлено у задоволенні клопотань про долучення доказів. Заява про допит свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від 22 травня 2023 року (т. 1 а.с. 219-220) залишилася нерозглянутою судом. У зв`язку з цим суд обмежив права відповідача у доведенні своїх заперечень, що сприяло ухваленню по справі незаконного судового рішення;

судом першої інстанції не закрите підготовче провадження;

у судовому засіданні 19 березня 2024 року відбулася заміна секретаря судового засідання з ОСОБА_16 на ОСОБА_17 , при цьому суд не роз`ясняв учасникам справи права відводу секретарю судового засідання, питання чи довіряють сторони такому секретарю не ставив, (т. 3 а.с. 1);

у судових засіданнях 30 квітня 2024 року та 23 травня 2024 року також відбулася заміна секретаря судового засідання з Мостового В.Р. на Потапенко Т.В., при цьому суд не роз`ясняв учасникам справи права відводу секретарю судового засідання, питання чи довіряють сторони такому секретарю не ставив, (т. 3 а.с. 42);

оскаржуваним судовим рішенням суд першої інстанції поклав судовий збір тільки на одного з двох відповідачів - апелянта, що також свідчить про упередженість та необ`єктивність суду першої інстанції;

03 червня 2024 року сторона відповідача ОСОБА_1 подала заяву про компенсацію судових витрат, яка на час подання апеляційної скарги залишається нерозглянутою;

в матеріалах справи відсутня постанова приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на половину у спільному майні осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказує, що позивачка звернулася до третьої особи із заявою про прийняття спадщини (т. 2 а.с. 51), а заяви про видачу свідоцтва про право власності на половину у спільному майні осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу нотаріусу не подавала. Наведені факти свідчать про недотримання вимог статті 49 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2008 року.

Одночасно представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. заявила клопотання про долучення до матеріалів справи доказів:

1. копії відповіді архівного відділу від 11 липня 2023 року з додатками на 14 арк. (том виділені матеріали а.с. 182-196);

2. копії відповіді КМБТІ від 24 липня 2023 року з додатками на 1 арк. (том виділені матеріали а.с. 197-198);

3. копії довідки нотаріуса про вчинену нотаріальну дію від 17 липня 2023 року з додатками на 1 арк. (том виділені матеріали а.с. 199-200);

4. копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (том виділені матеріали, а.с. 201);

5. копії відповіді управління соціального захисту населення від 24 липня 2023 року (том виділені матеріали, а.с. 202);

6. копії постанови КАС від 20 вересня 2023 року (том виділені матеріали, а.с. 179- 181);

7. копії заяви ОСОБА_4 від 26 січня 2007 року (т. 1 а.с. 229);

8. копії договору дарування квартири від 05 жовтня 2019 року (т. 1 а.с. 229-232);

9. копії паспорту ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 233, 240-241);

10. копії диплому про освіту ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 234-235);

11. копії свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 236);

12. копії свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 237);

13. копії свідоцтва про зміну прізвища від 11 березня 2011 року (т. 1 а.с. 238);

14. копії свідоцтва про смерть ОСОБА_18 (т. 1 а.с. 233);

15. копії схематичного плану садового будинку (т. 1 а.с. 242);

16. копії електронного листа від 16 травня 2022 року про розшук апелянтом свого батька (т. 1 а.с. 243);

17. фотосвітлин апелянта та спадкодавця (т. 1 а.с. 244-246);

18. копії відповіді Київського пансіонату ветеранів праці від 18 липня 2023 року;

19. копії акта від 13 серпня 2023 року (т. 2 а.с. 215-218).

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 3 статті 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Вирішуючи заявлене представником відповідача клопотання про долучення доказів, апеляційний суд враховує, що докази, зазначені у пунктах 1-6 вже наявні у матеріалах справи, а саме: у виділених матеріалах щодо оскарження ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року, оскільки долучені представником ОСОБА_1 до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а.с. 171-202).

Докази, зазначені у пунктах 7-17, долучалися представником ОСОБА_1 до відзиву на позовну заяву (а.с. 229-246 т. 2) та з протоколу судового засідання від 03 січня 2024 року вбачається, що судом першої інстанції поновлено строк на прийняття відзиву та долучено його до матеріалів справи (а.с. 188 зі звороту т. 2).

У пункті 18 представник відповідача просить долучити копію відповіді Київського пансіонату ветеранів праці від 18 липня 2023 року, яка долучена до указаної апеляційної скарги. Однак, заявляючи клопотання про долучення указаної відповіді, яка датована 18 липня 2023 року, тобто отримана представником ОСОБА_1 - адвокатом Чучковською А.В. до ухвалення оскаржуваного рішення суду, апелянтом не обґрунтовано не обґрунтовано та не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції у строк, передбачений частиною 3 статті 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від неї, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

У пункті 19 представник відповідача просить долучити копію акта від 13 серпня 2023 року (т. 2 а.с. 215-218), однак з протоколу судового засідання від 30 квітня 2024 року (а.с. 1-5 т. 3) вбачається, що судом першої інстанції розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання про долучення указаного доказу, а в апеляційній скарзі не зазначено будь-яких доводів щодо незаконності такого висновку суду першої інстанції.

Також в апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 - адвокатом Чучковською А.В. заявлене клопотання про витребування доказів у Головного управління ДПС у місті Києві, однак з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача під час розгляду справи судом першої інстанції вже заявлялося клопотання про витребування цих самих доказів (а.с. 23-25 т. 2), а відповідно до протоколу судового засідання від 13 липня 2023 року (а.с. 30-31 т. 2) судом першої інстанції відмовлено у прийняття заяви про поновлення строку на подання указаного аналогічного клопотання про витребування доказів, а в апеляційній скарзі не зазначено будь-яких доводів щодо незаконності такого висновку суду першої інстанції.

У зв`язку тим, що подане 22 травня 2023 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_12 клопотання про допит свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , судом першої інстанції розглянуто не було, свідків не допитано (а.с. 219-220 т. 1), судом апеляційної інстанції задоволено клопотання про допит цих свідків, заявлене в апеляційній скарзі, та допитано ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Судом першої інстанції під час розгляду цієї справи не було вирішене клопотання представника відповідача про витребування у Деснянського районного суду міста Києва матеріалів цивільної справи № 754/7599/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

У зв`язку з цим апеляційним судом задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Чучковської А.В., заявлене в апеляційній скарзі, та витребувано матеріали справи № 754/7599/18.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що представником апелянта не зазначено заперечень чи намагань поставити під сумнів наявність правовстановлюючих документів у суді першої інстанції.

Вказує, що наявність у неї документів на поховання у сумі 221 грн не свідчить про понесені нею витрати на поховання лише тому, що для предмета цього позову мав значення лише сам факт поховання померлого та було долучено лише один доказ, враховуючи те, що ніхто з учасників справи факт одноосібного несення витрат на поховання позивачкою не спростовував.

Апелянт посилається на те, що сумісні світлини позивачки та ОСОБА_4 виконані протягом 2-3 років, а не 13, однак ним залишено поза увагою мімічні зміни в обличчях та навіть зміну кольору волосся. Зазначає, що апелянт намагається розглядати кожний доказ чи показ окремо. Вказує, що саме великі трати на придбання спірного майна і необхідність постійно вкладати гроші в ремонти та поліпшення і спонукали позивачку звертатися по соціальну допомогу, а заборгованість у сумі 400 грн є штрафом від постачальника, який був погашений одразу після того, як про нього дізналися.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська А.В. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_19 у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Приватний нотаріус КМНО Ліфанова І.О. надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про таке.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірвано 10 грудня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 15 т. 1).

Шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_20 розірвано 06 червня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 14 т. 1).

27 липня 2000 року ОСОБА_18 (даритель) та ОСОБА_4 (обдарований) уклали договір дарування садового будинку АДРЕСА_7 (а.с. 16 т. 1).

27 липня 2000 року ОСОБА_18 (даритель) та ОСОБА_4 (обдарований) уклали договір дарування земельної ділянки площею 0,0608 АДРЕСА_11 (а.с. 17 т. 1).

Згідно з відповіддю КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 24 липня 2023 року №062/14-9761(И-2023) за даними інвентаризаційної справи за адресою АДРЕСА_12 , остання технічна інвентаризація садового будинку проводилась станом на 25 квітня 2014 року.

За даними матеріалів інвентаризаційної справи роки побудови будівель і прибудов наступні: садовий будинок літера «А-2» - 1974; прибудова літера «a-I» - 1998; прибудова літера «а-II» - 2005; прибудова літера «а1» - 1998; прибудова літера «a2-2» - 1998; сарай літера «Б» - 1995; літній душ літера «В» - 2003; теплиця літера «Г» - 2003 (а.с. 197 том виділених матеріалів).

25 липня 2008 року між ОСОБА_4 (інвестор) та ТОВ «Інтеркомплектмонтажстрой» укладений договір про участь у будівництві №Б-71 (а.с. 185-192 том виділених матеріалів).

Предметом указаного договору відповідно до пункту 2 договору став обов`язок товариства збудувати та передати інвестору у власність об`єкт будівництва шляхом погашення пакету інвестора, а інвестор зобов`язується в порядку та строки визначені цим договором оплатити його та пред`явити товариству пакет до оформлення, розмір якого буде визначений відповідно до положень пункту 3.3, 3.4 цього договору.

Відомості про об`єкт: АДРЕСА_13 , загальна площа 60,83 кв.м, кількість кімнат - 2.

Інвестор зобов`язується набути право власності на пакет: номінальна вартість однією облігації - 500 грн, кількість облігацій - 608 шт, строк погашення облігацій пакету: з 01 вересня 2008 року по 30 жовтня 2008 року (пункт 2.4).

Відповідно до пункту 3.7 договору у строк 30 календарних днів погашення товариством пред`явленого пакету здійснюється шляхом складання сторонами письмового акту взаєморозрахунків та акту приймання-передачі приміщення (житлового приміщення), в якому зазначається, який об`єкт передається у власність інвестора. Акти, визначені п. 3.7.2 та п. 3.7.3 цього договору підписуються сторонами, скріплюються печатками юридичних осіб.

До моменту передачі товариством об`єкту власність інвестора, інвестор може змінити об`єкт на інший об`єкт з більшою загальною площею, на об`єкт з рівнозначною загальною площею або об`єкт з меншою загальною площею (пункт 6.1 договору).

Додатковою угодою від 10 вересня 2011 року до договору про участь у будівництві №Б-71 у пункт 2.2 відомості про об`єкт: внести зміни до підпунктів 2.2.1, виклавши у наступній редакції « АДРЕСА_2 » (а.с. 193 том виділених матеріалів).

Відповідно до акта прийому-передачі об`єкта інвестування від 10 вересня 2011 року ТОВ «Інтеркомплектмонтажстрой» передало, а ОСОБА_4 прийняв об`єкт інвестування - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 194 том виділених матеріалів).

З акта звірки взаєморозрахунків станом на 19 грудня 2011 року вбачається, що ТОВ «Інтеркомплектмонтажстрой» нараховано на квартиру за договором №Б-71 306 000 грн, а ОСОБА_4 сплатив у повному обсязі з урахуванням знижки 28 липня 2008 року (а.с. 175 том виділених матеріалів).

10 лютого 2012 року на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_8 (а.с. 176 том виділених матеріалів).

31 січня 2019 року між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладений договір купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_9 (а.с. 48 т. 1).

Відповідно до довідки від 17 липня 2023 року, виданої приватним нотаріусом КМНО Іващенко Н.В., 31 січня 2019 року остання посвідчила договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_9 між ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та ОСОБА_4 за реєстраційним номером №41.

До посвідчення цього договору 31 січня 2019 року, приватним нотаріусом КМНО Іващенко Н.В. посвідчена заява ОСОБА_4 про те, що грошові кошти, за які покупцем набувається нерухоме майно, а саме квартиру за АДРЕСА_9 , є його особистою власністю, на момент набуття зазначеного нерухомого майна у зареєстрованому шлюбі він не перебуває та ні з ким однією сім`єю не проживає.

Примірник зазначеної заяви зберігається у матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення зазначеного вище договору купівлі-продажу.

До указаної відповіді надана копія зазначеної заяви ОСОБА_4 (а.с. 199-200 том виділених матеріалів).

Постановою приватного нотаріуса КМНО Іващенко Н.В. від 23 лютого 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке належало його батькові - ОСОБА_4 у зв`язку із ненаданням документа, що посвідчує право власності спадкодавця на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 201 том виділених матеріалів).

Згідно з відповіддю Управління соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві Державної адміністрації від 24 липня 2023 року у період з 01 вересня 2008 року по 25 лютого 2022 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , із заявою про отримання субсидії до Управління не зверталася (а.с. 202 том виділених матеріалів).

До позовної заяви додано товарні чеки, видаткові накладні, специфікації щодо придбання будівельних матеріалів, датовані 2015, 2018-2021 роками (а.с. 21-45 т. 1).

Деякі з цих квитанцій виписані на ім`я ОСОБА_4 , в інших не зазначено ім`я покупця товарів.

01 лютого 2011 року ОСОБА_2 (замовник) та філія «Кабельні мережі «АЕК «Київенерго» (виконавець) уклали договір № 50200/СхР за умовами якого виконавець зобов`язується виконати підключення електроустановки споживача від електричної мережі (ТП,РП) РУ 0,4 кВ, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи (а.с. 18 т. 1).

Своєю заявою від 26 січня 2007 року, посвідченою приватним нотаріусом КМНО Ніколіца В.Ф., ОСОБА_4 підтвердив, що з питання розподілу майна, набутого нами в шлюбі з ОСОБА_20 , між ними досягнуто мирової згоди, внаслідок чого майно, набуте за час шлюбу розподілено та ОСОБА_4 отримав від колишньої дружини ОСОБА_20 грошову компенсацію у сумі еквівалентній 19 300 Євро за курсом НБУ на дату видачі цієї заяви, та суму, еквівалентну 12 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі цієї заяви (а.с. 229 т. 1).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві, актовий запис № 437, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років (а.с. 11 т. 1).

З витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 25 лютого 2022 року по 25 лютого 2022 року була зареєстрована одна особа - ОСОБА_4 (а.с. 57 т. 2).

Згідно з довідкою про причину смерті від 26 лютого 2022 року №492 причиною смерті ОСОБА_21 стала короновірусна хвороба (а.с. 75 том 2).

29 квітня 2022 року ОСОБА_2 (замовник) та Ритуальна служба СКП «Спецкомбінат ПКПО» (виконавець) уклали договір-замовлення № 98.24121П, предметом якого є організація та проведення виконавцем поховання, облаштування місця поховання, надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності на кладовищі міста Києва померлого ОСОБА_4 на АДРЕСА_14 , о 10:00 год. ІНФОРМАЦІЯ_2 , закопування в могилі урни з прахом померлого (а.с. 12 т. 1). Пунктом 2.1 указаного договору визначено загальну вартість послуг з поховання та облаштування місця поховання у розмірі 221 грн.

22 липня 2022 року ОСОБА_2 подано заяву до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.51 т. 2).

У матеріалах справи наявні дванадцять спільних фото ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за не визначений період, а також окремо одинадцять фото групи осіб серед яких є також ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 54-61 т. 1).

Допитана судом першої інстанції у якості свідка, ОСОБА_9 пояснила, що позивачку знає зі шкільних років. Вони дружать, часто зустрічаються, мають довірливі відносини. Знає, що позивачка з вересня 2008 року по день смерті ОСОБА_4 жили однією сім`єю. Вони займались господарством, допомагали один одному, спільно купували майно, дбали про покращення майна. У 2012 році позивачка позичила у неї 5 000 доларів для облаштування придбання квартири в с.Бузова. ОСОБА_4 у її присутності неодноразово робив пропозицію ОСОБА_22 вийти за нього заміж. Він неодноразово звертався до неї, як до подруги ОСОБА_22 , щоби вона переконала ОСОБА_22 вийти за його заміж.

Допитана судом першої інстанції у якості свідка, ОСОБА_5 вказала, що саме вона як колега ОСОБА_4 познайомила його з позивачкою у серпні 2008 року. Вона та ОСОБА_4 працювали у пансіонаті ветеранів. Позивачка та ОСОБА_4 сподобались один одному, й з вересня 2008 року по день смерті ОСОБА_4 жили однією сім`єю як чоловік та дружина. Вона з ОСОБА_4 , як колеги, часто повертались з роботи додому, а тому вона знає, що з роботи ОСОБА_4 їхав до ОСОБА_22 , де вони спільно мешкали у будинку ОСОБА_22 . До вересня 2008 року ОСОБА_4 часто жив на роботі, знала про його складну ситуацію із житлом до часу, коли він переїхав жити до ОСОБА_22 . З вересня 2008 року й до дня смерті ОСОБА_4 сприймала їх як сім`ю. Коли він почав проживати з позивачкою завжди мав добрий вигляд, мав гарний настрій порівняно із тим, яким він був до знайомства із нею до серпня 2008 року, вказує, що ОСОБА_22 мала добрий вплив на ОСОБА_4 . У її присутності ОСОБА_4 робив неодноразово пропозицію ОСОБА_22 .

Допитана судом першої інстанції у якості свідка, ОСОБА_10 вказала, що вона сусідка по дачі ОСОБА_4 . Останніх 8 років сприймала ОСОБА_4 та позивачку як одну сім`ю. Позивачка та ОСОБА_4 приїжджали, жили у будинку по АДРЕСА_15 , бачила, як вони займались ремонтними, оздоблювальними роботами по будинку, робили все разом, відносини між ними були добрими, чуйними.

Допитана судом апеляційної інстанції у якості свідка,ОСОБА_15 пояснила, що вона знайома з ОСОБА_4 з та його сім`єю з 1996 року, працювала разом із його колишньою дружиною. Після того як він розлучився із дружиною у 2004 році ОСОБА_15 часто зустрічала його у магазині, оскільки вони жили на одному районі. Приблизно у 2010 та 2012 році ОСОБА_15 та ОСОБА_4 ходили разом до кафе, де під час спілкування ОСОБА_4 хвалився успіхами свого сина. ОСОБА_4 проживав на АДРЕСА_16 , а потім казав, що жив на ОСОБА_23 біля його матері. ОСОБА_4 не потребував грошей, був самодостатньою людиною, ніколи не жив у гаражі.

Допитаний судом апеляційної інстанції у якості свідка, ОСОБА_14 пояснив, що він з дитинства дружить із ОСОБА_1 , добре знайомий з його батьком ОСОБА_4 , їх сім`ї товаришували. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 проживав у своєї матері або на дачі. ОСОБА_4 завжди гарно виглядав та був доглянутим. ОСОБА_14 бував у гаражі ОСОБА_4 . Указаний гараж розрахований на два автомобіля, там стояв автомобіль та мотоцикл. У гаражі відсутнє опалення, туалет, спальне місце та умови для проживання. Після 2019 року, коли ОСОБА_1 поїхав, ОСОБА_4 дуже сумував за сином та ніколи не згодував у розмові, що з кимось проживає разом.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації.

Разом з тим, саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.

Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю позивач заявила з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) викладено правовий висновок про те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася із тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У своєму позові ОСОБА_2 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_4 , посилаючись на те, що у період з 2008 року по 25 лютого 2022 року вони жити разом як чоловік та дружина у належному ОСОБА_2 будинку за адресою: АДРЕСА_4 , мали спільний побут та бюджет, взаємні права та обов`язки.

Апеляційний суд враховує, що законом не визначено, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

На підтвердження доводів позовної заяви про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільно робили ремонт у садовому будинку АДРЕСА_7 , а поліпшення цього будинку (будівельні матеріали) є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_4 , до позовної заяви додано товарні чеки, видаткові накладні, специфікації, квитанції щодо придбання будівельних матеріалів, датовані 2015, 2018-2021 роками (а.с. 21-45 т. 1).

З указаних доказів вбачається, що деякі з цих квитанцій виписані на ім`я ОСОБА_4 , в інших не зазначено ім`я покупця товарів та послуг.

Також позивачем не наданого жодного доказу, що за купівлю будівельних матеріалів та послуг, зазначених у цих касових документах, сплачувалися належні ОСОБА_2 грошові кошти, зокрема не надано виписки з її банківського рахунку з якого б вбачалося рух коштів щодо таких витрат, або будь-які інші докази.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні про визнання права власності на майно, як на частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме: на вартості будівництва прибудови 42,7 кв.м., що поліпшило садовий будинок у СТ «Восход-1» за адресою: АДРЕСА_3 , який на праві власності належить ОСОБА_4 у сумі: 246 013 грн 50 коп. Позивач вказане рішення не оскаржувала.

Саме лише перебування документів, які підтверджують право власності померлого ОСОБА_4 на спірне майно, у володінні ОСОБА_2 та долучення нею цих документів до позовної заяви не може підтверджувати поза розумним сумнівом те, що вона перебувала у сімейних відносинах із ОСОБА_4 .

На підтвердження своїх доводів позивачкою також надано спільні фото її та ОСОБА_4 , з яких вбачається, що вони спільно проводили час удвох та у компанії, однак такі фото не містять позначень дати та часу їх створення, охоплюють максимум одну зиму та два літа з огляду на тотожній одяг, зачіску та вікові зміни позивача та ОСОБА_4 , а тому відсутні підстави вважати, що вони охоплюють та стосуються спірного періоду часу у майже 13 років.

Також апеляційний суд зауважує, що такі фото не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а можуть свідчити лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, дружніх, можливо романтичних стосунків. Підстави для ототожнення таких стосунків між сторонами із подружніми/шлюбними на підставі наданих фотознімків у апеляційного суду відсутні.

Долучений до позовної заяви договір № 50200/СхР, укладений 01 лютого 2011 року між ОСОБА_2 (замовник) та філією «Кабельні мережі «АЕК «Київенерго» щодо виконати підключення електроустановки споживача від електричної мережі, не містить відомостей щодо об`єкту відносно якого мало бути здійснене таке відключення, тому в апеляційного суду відсутні підстави вважати, що такий доказ є належним та містить інформацію щодо предмета доказування.

Позивачкою надано квитки на літак з Києва до Анталії (Туреччина) на її ім`я та на ім`я ОСОБА_4 на 15 травня 2019 року, однак сам факт їх одночасної поїздки одним рейсом та можливого спільного відпочинку разом, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20.

З матеріалів справи № 754/5095/18, що витребувана апеляційним судом, вбачається, що у червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_11 , у якому просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності, визнавши ОСОБА_11 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 .

У цьому позові ОСОБА_2 зазначено, що ОСОБА_11 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 1988 року як її чоловік. 10 грудня 2004 року шлюб між ними було розірвано і її колишній чоловік продовжив проживати за цією адресою до 12 березня 2016 року, після чого виїхав на постійне місце проживання у АДРЕСА_17 .

Факт проживання ОСОБА_11 у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , до 12 березня 2016 року підтверджується наявними у матеріалах справи № 754/5095/18 актами від 20 вересня 2016 року та 22 травня 2018 року, підписаний сусідами домоволодіння (а.с. 10-11).

Разом із тим, ОСОБА_2 , звертаючись із позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю разом із ОСОБА_4 , посилається на те, що з 2008 року по 25 лютого 2022 року вони жити разом як чоловік та дружина у будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

Указані обставини свідчать про непослідовність та суперечливість доводів ОСОБА_2 .

Підсумовуючи вищевказане, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що наданими сторонами доказами у їх сукупності не підтверджено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01 вересня 2008 року по 25 лютого 2022 року включно, належні та допустимі докази на підтвердження того, що впродовж указаного періоду ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, - в матеріалах справи відсутні.

З огляду на встановлене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Окрім, недоведеності позивачем ОСОБА_2 факту спільного проживання з ОСОБА_4 , апеляційний суд також встановив, що нерухоме майно, набуте ОСОБА_4 впродовж указаного періоду, не є спільним майном сторін у справі, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) висловила правову позицію про те, що у частині 2 статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 у своїй заяві від 31 січня 2019 року, написаній ним та посвідченій приватним нотаріусом КМНО Іващенко Н.В. під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 , яка відноситься до спірного майна у цій справі, зазначено, що грошові кошти, за які ним як покупцем набувається вказане нерухоме майно, є його особистою власністю, на момент набуття зазначеного нерухомого майна у зареєстрованому шлюбі він не перебуває та ні з ким однією сім`єю не проживає.

Отже, указаною заявою ОСОБА_4 спростовується презумпція спільності майна подружжя, будь-яка фінансова участь ОСОБА_2 у придбанні цієї квартири, а також її спільне проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 станом на час набуття ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру.

Апеляційний суд також встановив, що договір про участь у будівництві №Б-71 відносно спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений та взаєморозрахунок за цю квартиру ОСОБА_4 проведений 25 та 28 липня 2008 року відповідно, тобто до часу, коли за доводами позивачки вона почала проживати разом із ОСОБА_4 (вересень 2008 року);

Також апеляційний суд зауважує, що покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі позивача коштами в придбанні майна.

Підсумовуючи вищевказане, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що спірні квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_19 не є спільним майном подружжя, тому правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на частку у майні, як на частку у спільній сумісній власності подружжя, - відсутні.

Позовні вимоги про виключення указаного спірного майна зі складу спадкового майна ОСОБА_4 є похідною, тому задоволенню також не підлягає.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , а тому рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_9 та частину квартири АДРЕСА_8 , як на частки у спільній сумісній власності подружжя та про виключення частини майна зі складу спадкового майна.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, із з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чучковської Анни Вячеславівни задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_9 та частину квартири АДРЕСА_8 , як на частки у спільній сумісній власності подружжя та виключення частини майна зі складу спадкового майна.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору за подання позовної заяви у розмірі 10 019 грн 37 коп. - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 23 349 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 05 серпня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська