Справа № 211/882/25
Провадження № 2/211/1079/25
РІШЕННЯ

іменем України

04 серпня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання - Данилової О.Д.,

позивача - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), представника позивача - Каплунової В.В.(в режимі відеоконференції), представника відповідача - Кіщак А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої виступає адвокат Каплунова Валерія Валеріївна, звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 та просить визнати недійсним правочином розписку на суму 24 000 доларів США від 17.01.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір позики на суму 28 000 доларів США від 07.02.2024 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . В обґрунтування вимог представник зазначила, що у листопаді місяці 2023 року ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США. За усною домовленістю між сторонами грошові кошти ОСОБА_1 зобов`язувалась повернути на початку січня місяця 2024 року. При цьому ОСОБА_2 була обізнана про те, що такі грошові кошти ОСОБА_1 планує повернути після продажу своєї нерухомості. У січні місяці 2024 року у зв`язку із тим, що продаж нерухомості ОСОБА_1 не відбувся, остання не змогла повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США у раніше обумовлені строки. Будучи обізнаною про це ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що за користування її грошовими коштами вважає за необхідне нарахувати відсоток, який склав 4 000 доларів США, і в засвідчення чого попросила ОСОБА_1 надати їй розписку. ОСОБА_1 на підтвердження свого наміру в подальшому повернути грошові кошти, які отримала в листопаді місяці 2023 р., погодилась надати ОСОБА_2 розписку про те, що отримала грошові кошти у розмірі 24 000 доларів США. При цьому ОСОБА_1 наголошує на тому, що грошові кошти, які стали предметом для складання цієї розписки, фактично були нею отримані ще в листопаді місяці 2023 р. у розмірі 20 000 доларів США. Будь-яких грошових коштів, тим більше у розмірі 24 000 доларів США, 17.01.2024 ОСОБА_1 не отримувала, а ОСОБА_2 не передавала. Більш того, зміст та форма складеної розписки повністю це підтверджує, оскільки розписка не містила у собі даних про одержання грошових коштів, та її зміст є суперечливим. З тексту розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того, в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів, тобто він є незрозумілим, адже вказано «повернути на 14 січня, до кінця місяця», тоді як сама розписка складена 17.01.24, що вказує на розбіжності в датах повернення та не визначення якого саме календарного року та місяця. Таким чином, зміст наданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання у борг саме грошової суми та чіткого строку повернення суми грошових коштів. ОСОБА_2 , розуміючи зазначені обставини та те, що грошові кошти до початку лютого місяця 2024 року не були повернуті, повідомила ОСОБА_1 , що за користування її грошовими коштами вважає доцільним знову нарахувати відсотки в розмірі 4 000 тисячі доларів США, та необхідність укласти договір позики із нотаріальним посвідченням, та запевнила, що розписка буде знищена та не матиме будь-якої юридичної сили, оскільки буде укладений договір у нотаріуса. Таким чином, 07.02.2024 ОСОБА_1 уклала договір позики на суму, що еквівалентна 28 000 доларів США, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. Після чого на питання ОСОБА_1 щодо розписки, ОСОБА_2 ще раз запевнила ОСОБА_1 про те, що розписка буде знищена. При цьому, ОСОБА_1 наголошує на тому, що грошові кошти, які стали предметом для укладення договори позики у нотаріуса, фактично були нею отримані ще в листопаді місяці 2023 р. у розмірі 20 000 доларів США. Будь-яких грошових коштів, тим більше у розмірі 28 000 доларів США 07.02.2024 ОСОБА_1 не отримувала, а ОСОБА_2 не передавала. Таким чином, ОСОБА_1 на дату укладення договору позики у нотаріуса перебувала під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 , який виразився у навмисному запевненні щодо подальшого знищення розписки від 17.01.2024, та те, що це єдиний правочин, який підтверджує факт передання грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США, що мало місце у листопаді 2023 р., а тому наявні усі підстави для визнання цього правочину недійсним. Очевидно, що якби ОСОБА_1 були відомі наміри ОСОБА_2 на подальше стягнення цієї суми, як за двома окремими правочинами, то ОСОБА_1 не вчиняла би дії на укладення договору позики у нотаріуса. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Тому позивач змушена звернутися до суду з позовом для захисту своїх прав.

19.02.2025 представником відповідача адвокатом Кіщак А.А. скеровано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що представник просить відмовити позивачу у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву представник зазначила, що, по-перше, 17 січня 2024 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 24 000 доларів США. Одержання відповідачем даних коштів підтверджується її розпискою від 17.01.2024. Згідно останньої ОСОБА_1 зобов`язалась повернути суму коштів у зазначеному вище розмірі до кінця місяця, тобто до 31 січня 2024 року. 07 лютого 2024 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 грошові кошти у позику в розмірі 1 065 400 гривень зі строком виплати боргу до 15 березня 2024 року включно (п.2.1. Договору позики), про що було укладено Договір позики, засвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Русанюк Злотаном Злотановичем, зареєстровано в реєстрі за №311. Згідно п. 3.6. Договору Позики від 07.02.2024 повернення суми позики чи її частини, а також сплата процентів, уразі їхнього нарахування на прострочену суму позики, має/мають бути повернута/і Позикодавцю готівкою в місті Києві за адресою: АДРЕСА_1 (офіс приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З.). 15 березня 2024 року ОСОБА_2 перебувала у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. для отримання коштів від ОСОБА_1 за Договором Позики від 07.02.2024, про що є Свідоцтво засвідчене приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Русанюк Злотаном Злотановичем, зареєстроване в реєстрі за №637, але ОСОБА_1 не з`явилась та у строк зазначений в Договорі позики від 07.02.2024 своїх зобов`язань не виконала, коштів відповідачу не повернула. Розписка від 17.01.2024 та Договір позики від 07.02.2024 є різними правочинами та не стосуються один одного. ОСОБА_1 не повернула кошти ОСОБА_2 як за Розпискою від 17.01.2024, так і за Договором Позики від 07.02.2024, у зв`язку із чим ОСОБА_2 була змушена звернутись до суду із позовними заявами про стягнення заборгованості, які в подальшому були об`єднані в одне провадження у справі №211/1936/24 згідно ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.07.2024. Відповідач зауважує, що зміст розписки від 17.01.2024 свідчить про те, що між нею та позивачем склались правовідносин за договором позики, факт отримання відповідачем у борг грошової суми підтверджується Розпискою від 17.01.2024. Згідно з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі №756/9498/19, «Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача - свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань». По-третє, факт отримання позивачем у борг грошової суми підтверджується Договором позики від 07.02.2024, до того ж у такому п. 1.1 чітко зазначено «Позикодавець передав у власність Позичальникові грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки (терміни), визначені цим Договором». По-четверте, Жодних доказів наявності обставин, що свідчать про вчинення Договору позики від 07.02.2024 під впливом обману позивач не надала, адже, таких не існує. За Розпискою від 17.01.2024 та Договором позики від 07.02.2024 ОСОБА_2 були надані ОСОБА_1 різні грошові суми, що не стосуються один одного, це були різні правочини. Зі змісту зазначеного Договору позики від 07.02.2024 вбачається, що «Сторони, а кожен окремо - «Сторона», діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, розуміючи значення своїх дій та їх наслідки, бажаючи досягти тих юридичних наслідків на які спрямований правочин, уклали цей договір». На сьогодні Відповідач грошові кошти за Розпискою від 17.01.2024 та Договором Позики від 07.02.2024 не повернула, та жодних доказів протилежного не надала. Позивач наразі ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Отже, враховуючи вищенаведене у сукупності, сторона відповідача вважає, що відсутні підстави для визнання недійсними правочину Розписки від 17.01.2024 та Договору позики від 07.02.2024, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому в позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину має бути відмовлено в повному обсязі.

07.03.2025 представником позивача адвокатом Каплуновою В.В. через систему «Електронний суд» до суду скеровано відповідь на відзив, яка отримана судом 10.03.2025. Представник, уважно ознайомившись зі змістом відзиву та його додатками, зазначила наступне, як пояснення та аргументи відхилення наведених відповідачем у відзиві заперечень. Так, відповідачем не спростовано та не надано жодного доказу на доводи позивача, що грошові кошти, які стали предметом для складання розписки, фактично були нею отримані ще в листопаді місяці 2023 р. у розмірі 20 000 доларів США. При цьому твердження, що саме зміст розписки від 17.01.2024 є фактом отримання позивачем у борг грошової суми, не може бути взятий до уваги, оскільки розписка не містила у собі даних про одержання грошових коштів, та її зміст є суперечливим. З тексту розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того, в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів, тобто він є незрозумілим, адже вказано «повернути на 14 січня, до кінця місяця», тоді як сама розписка складена 17.01.2024, що вказує на розбіжності в датах повернення та не визначення, якого саме календарного року та місяця. Таким чином, зміст наданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання у борг саме грошової суми та чіткого строку повернення суми грошових коштів. Разом з тим, у межах цивільної справи №211/1936/24, провадження №2/211/1488/24, за об`єднаними позовними заявами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, лише на підставі ухвали суду від 24.09.2024, ОСОБА_2 були надані відповіді на питання, у відповідності до вимог ст. 93 ЦПК України, та з котрих вбачається, що ОСОБА_2 передавала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США в листопаді місяці 2023 року. На переконання сторони позивача, зазначене спростовує доводи відповідача, що саме розписка від 17.01.2024 є фактом передачі грошової суми у розмірі 24 000 доларів США. Крім того, посилання відповідача на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі №753/1349/20, у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі №6-50цс16 та у постанові Верховного Суду від 17.01.2024, як на підставу підтвердження своїх доводів, не можуть бути враховані, оскільки обставини справи, котрі розглядалися судом при формуванні вищезазначених висновків не є тотожними обставинам у цій справі. Відповідно до ст.45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом. Отже, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, на переконання сторони позивача, виходячи зі змісту відзиву, відповідачем не наведено правових позицій, які є тотожними обставинам у цій справі та не можуть бути враховані судом при ухвалені рішення. Також, відповідачем не спростовано доводи позивача, що ОСОБА_1 на дату укладення договору позики в нотаріуса перебувала під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 , який виразився у навмисному запевненні щодо подальшого знищення розписки від 17.01.2024, та те, що це єдиний правочин, який підтверджує факт передання грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США, що мало місце у листопаді 2023 р. При цьому, ОСОБА_2 запевнила ОСОБА_1 про те, що розписка не має будь-якої юридичної сили, оскільки вони уклали договір позики у нотаріуса, а розписку вона знищить. На переконання сторони позивача такі твердження узгоджуються із пп. 7.6. Договору позики від 07.02.2024, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., де було погоджено, що після підписання цього Договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості Сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього Договору, втрачають юридичну силу. Разом з тим, у травні місяці 2024 року ОСОБА_1 стало відомо з Єдиного порталу державних послуг Дія про те, що у провадженні судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Сарат Н.О. перебувають матеріали цивільної справи №211/1947/24, провадження №2/211/1490/24, за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, де вимога позивача на стягнення з відповідача грошових коштів обґрунтовується та ґрунтується виключно на складеній відповідачем розписці. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, вважають, що доводи та аргументи відповідача, а також надані ним разом із відзивом на позовну заяву докази, не спростовують тверджень позивача щодо наявності правових підстав для визнання недійсним розписки на суму 24 000 доларів США від 17.01.2024 та недійсним договір позики на суму 28 000 доларів США від 07.02.2024.

Ухвалою суду від 29.01.2025 цивільну справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

30.01.2025 представником позивача адвокатом Каплуновою В.В. через систему «Електронний суд» до суду скеровано клопотання про визнання поважними причини пропуску позивачем строку для подання заяви про об`єднання справ в одне провадження.

Ухвалою суду від 03.03.2025 у задоволенні клопотання представнику позивача адвокату Каплуновій Валерії Валеріївні про об`єднання справ в одне провадження відмовлено.

Протокольною ухвалою від 28.04.2025 підготовче судове засідання закрите та справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Представник позивача адвокат Каплунова В.В. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача адвокат Кіщак А.А. у судовому засіданні заперечувала проти задоволенні позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Допитана в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що у листопаді 2023 року вона взяла в борг у ОСОБА_2 20 000 доларів США та зобов`язалась їх повернути через місяць, але не повернула. У січні 2024 року ОСОБА_4 зателефонувала їй та попросила дати розписку. Вони зустрілися та вона надала розписку на 24 000 доларів США, які вона навіть у руки не брала. Сума боргу складалася з боргу 20 000 доларів США та 4 000 доларів США відсотків, які самостійно нарахувала ОСОБА_2 . Через певний час ОСОБА_2 почала їй телефонувати та попросила оформити розписку у нотаріуса, бо письмова розписка не має юридичної сили. ОСОБА_1 приїхала до приватного нотаріуса та була шокована тим, що для оформлення їй дали договір позики. При цьому ОСОБА_4 їй повідомила, що, коли вона підпише договір, то остання знищить розписку. Договір позики був на 28 000 доларів США, які вона не брала. ОСОБА_2 нарахувала саме цю суму. Гроші вона не брала та їй вони не передавались. При оформленні договору вона помітила, що ОСОБА_4 була у дружніх відносинах з нотаріусом у зв`язку із чим вона хотіла чим швидше поїхати звідти, тому й підписала договір. Коли відповідач їй дзвонила, вона постійно брала слухавку. Однак, через війну досить довго за часом тривало відчуження її майна для можливості погашення боргу. Пізніше ОСОБА_4 подала позов до суду, не дочекавшись продажу квартири та на неї було накладено арешт. Остання вважає, що ОСОБА_2 просто вирішила нажитися на ній, тому що вона брала у борг лише 20 000 доларів США, а не 24 000 доларів США чи 28 000 доларів США. Розписка та договір позики випливають з первісної суми боргу 20 000 доларів США. Нотаріус при оформленні договору позики зміст договору їй не роз`яснював, казав лише про обов`язок повернути гроші у його присутності. Вона була у шоці, але все підписала. Як вона зрозуміла: за договором позики вона мала остаточно сплатити відповідачу 28 000 доларів США. Також ОСОБА_4 її запевнила, що по поверненню додому розписка буде знищена. Якби вона знала, що відповідач не знищить розписку, то вона б не підписувала договір позики. ОСОБА_2 ввела її в оману. Розписка від 17.01.2024 - це лише підтвердження боргу від листопада 2023 року. 4 000 доларів США - це штрафні санкції. Так попросила прописати у договорі відповідач. Договір вона не читала. 20 000 доларів США - це борг за листопад 2023 року, а 8 000 доларів США - це штрафні санкції. До нотаріуса вона у подальшому не з`явилась, оскільки угода щодо купівлі-продажу її квартири не відбулася. Вона пропонувала відповідачу повернути їй завдаток за квартиру, але остання відмовилась.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, направила засобами електронного зв`язку заяву, в якій зазначила, що наразі вона перебуває за межами України (в Французькій Республіці), не вважає за необхідне надавати показання як свідок у даній справі, всі пояснення та позиція по справі викладені в письмових заявах, які наявні у справі. Проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, просила в позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійним правочину відмовити в повному обсязі.

Вислухавши позивача та допитавши її в якості свідка, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов такого висновку.

За правилами статей 2, 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У судовому засіданні встановлено, що 17 січня 2024 року ОСОБА_1 складено розписку, зі змісту якої вбачається, що вона зобов`язується повернути 24 000 $ (двадцять чотири тисячі доларів) на 14 січня, ОСОБА_2 (мовою оригіналу) до кінця місяця (а.с. 13 - копія розписки).

Крім того, 07 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русанюком З.З. Як вбачається за змісту вказаного договору:

1.1.Відповідно до умов цього Договору, Позикодавець передав у власність Позичальникові грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки (терміни), визначені цим Договором.

1.2.Сума позики складає 1 065 400,00 гривень (один мільйон шістдесят п`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 28 000,00 доларів США (двадцять вісім тисяч доларів США 00 центів) за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США - 38,05 гривень) на день укладання цього Договору (надалі - «Сума позики»).

1.3.Позика є безпроцентною крім випадку, визначеного в п. 3.8 цього Договору.

2.1. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю Суму позики у повному розмірі в термін до 15 (п`ятнадцятого) березня 2024 (дві тисячі двадцять четвертого) року включно.

3.1.Своїм підписом під цим Договором Позичальник підтверджує факт отримання ним Суми позики в розмірі 1 065 400,00 гривень (один мільйон шістдесят п`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 28 000,00 доларів США (двадцять вісім тисяч доларів США 00 центів) за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США - 38,05 гривень) на день укладання цього Договору.

7.5. Після підписання цього, Договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості Сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього Договору, втрачають юридичну силу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договором, як зазначено у статті 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до положень статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 08.06.2016 (справа № 1103цс16), від 12.04.2017 (справа № 442/8157/15-ц) тощо, яка згідно зі статтею 263 частиною 4 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України,

З матеріалів справи вбачається, що сторони дотримались письмової форми договору від 17.01.2024 та відповідачем була складена боргова розписка (а.с. 13), також сторонами була дотримана письмова форма договору при укладанні Договору позики від 07.02.2024, який також був нотаріально посвідчений (а.с. 14).

Позивач, як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на те, що вказані правочини були вчинені під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони (позивача) в оману другою стороною (відповідачем) щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Оскільки, як наполягає сторона позивача, вона отримала від відповідача позику в розмірі 20 000 доларів США один раз, у листопаді 2023 року, а 17.01.2024 на вимогу ОСОБА_2 була складена у письмовій формі боргова розписка, в якій сума боргу була збільшена на 4 000 доларів США, що становили відсотки за користування позикою, та 07.02.2024 договір позики, в якому сума боргу складається з 20 000 доларів США - первинної суми боргу, та 8 000 доларів - штрафні санкції та/або відсотки за користування позикою, що є підставою для визнання вказаних правочинів недійсними.

Проте відповідач спростовує доводи позивача та наполягає на тому, що боргова розписка від 17.01.2024 та Договір позики від 07.02.2024 - це два різні окремі договори позики, які жодним чином між собою не пов`язані. Також сторона відповідача наполягає на тому, що при укладанні даних договорів ніхто не вводив ОСОБА_1 в оману щодо умов договорів.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, а саме:

?зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

?особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

?волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

?правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

?правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, серед підстав не названо частина 4 статті 203 Цивільного кодексу України, яка містить вимогу відповідності правочину формі, установленій для нього законом. Отже, недодержання форми правочину не означає автоматичного визнання його недійсним. Водночас правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

До оспорюваних правочинів належать такі:

?учинені без відповідного дозволу (ліцензії);

?учинені під впливом помилки;

?фіктивний правочин, тобто правочин, учинений без наміру створити правові наслідки, які передбачалися ним;

?удаваний правочин, тобто правочин, який учинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, і деякі інші.

Згідно з положеннями частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і або компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, дана правова позиція викладена у чисельних постановах Верховного Суду. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Суб`єкт порушеного права має скористатися цілком конкретним способом захисту свого права, який залежить від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, згідно з положеннями частини другої статті 78 ЦПК України.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій Розписки від 17.01.2024 та Договору позики від 07.02.2024, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було додержано обов`язкову (істотну) умову договору позики, передбачену статтею 1047 ЦК України, а саме договори були укладені в письмовій формі, крім того, договір від 07.02.2024 був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Русанюком З.З. та проведена його державна реєстрація (№ у реєстрі 311).

Також під час розгляду справи позивачем не підтверджено, а судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність змісту оспорюваних договорів позики вимогам законодавства.

Крім того, судом встановлено, що при складенні позивачем розписки та підписанні сторонами договору позики, сторони досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було. Суд відноситься критично до показів позивача, наданих у судовому засіданні в якості свідка, щодо обставин укладання договору позики та складання нею боргової розписки, розцінюючи поведінку позивача як інфантильну, оскільки, на думку суду, при написанні боргової розписки, в якій вона самостійно прописала суму боргу, а саме 24 000 доларів США, позивач не могла не розуміти змісту даної розписки. При цьому у борговій розписці дана сума прописана як сума боргу. Те ж стосується й Договору позики. Позивач при наданні пояснення суду в якості свідка пояснила, що вона навіть не читала Договір позики, укладений 07.02.2024. Таку поведінку позивача суд не може розцінювати як введення її в оману щодо істотних умов Договору позики.

Також суд не приймає до уваги доводи сторони позивача, що після підписання договору позики відповідач начебто мала знищити боргову розписку, тому що вони не підкріплені належними та допустимими доказами. Також не доречним є посилання сторони позивача на п. 7.5. Договору позики, оскільки не доведено, що по даному договору сторонами у справі були укладені попередні листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості. Та суд ще раз акцентує увагу, що відповідач заперечує, що боргова розписка та договір позики складають єдиний договір позики, на підставі якого була надана позивачу у листопаді 2023 року позика в розмірі 20 000 доларів США, як стверджує позивач, посилаючись на те, що це два різні самостійні договори позики.

Як зазначено у статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями частин першої-третьої статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, при розгляді даної справи по суті, судом не здобуто доказів порушення прав позивача, стороною позивача не доведено обставини, викладені у позовній заяві. На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору.

Враховуючи, що судом вирішено відмовити в задоволенні позову, то питання судових витрат на користь позивача не вирішується.

На підставі викладеного та керуючись статтями 10, 12, 13, 76, 81, 89, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд -

ухвалив:

в задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 12 серпня 2025 року.

Суддя Д.М. Ніколенко