П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року м. Київ

Справа № 760/22484/13

Провадження: № 22-ц/824/161/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного м. Києва від 16 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , правонаступниками якої є ОСОБА_7 , законними представниками якої є ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про припинення права спільної часткової власності та поділ (виділ) в натурі частини будинку, усунення перешкод в здійсненні права користування власністю шляхом виселення та вселення,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2013 року звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом успадкував 45/300 частин жилого будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом також успадкував 45/300 частин жилого будинку АДРЕСА_1 .

Спадкове майно позивачів складається з 90/300 частин будинку (по 1/2 частині кожному).Відповідачці належить 45/300 частин будинку. Разом 135/300 частки жилого будинку АДРЕСА_1 .

Зазначений будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 1820 кв.м.

ОСОБА_2 вирішив подарувати свою частку своєму сину, однак, відповідачка замість належних їй 34,3 кв.м. фактично займає 54 кв.м., а позивачі на двох замість належних їм 68,6 кв.м., фактично займають площу 49 кв.м.

Відповідачка відмовляється в добровільному порядку виселитись із незаконно займаної нею площі вказаного будинку та відмовляється здійснити поділ житлового будинку та нотаріально його посвідчити.

За викладених обставин, просили припинити право спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 позивачів та відповідача., поділити в натурі будинок АДРЕСА_1 виділивши ОСОБА_10 з ОСОБА_3 2/3 частини жилого будинку, шлакобетонного, жилою площею 103,00 кв.м., зазначений в плані під літ. А квартира АДРЕСА_2 (2-1 - 2-11); ОСОБА_1 1/3 частину жилого будинку, шлакобетонного, жилою площею 103,00 кв.м., зазначений в плані під літ. А, квартира АДРЕСА_2 (2-1 - 2-11), усунути перешкоди у користуванні майном, виселити ОСОБА_1 з членами її родини із частини будинку, яку вона займає та вселити ОСОБА_2 з ОСОБА_3 на належну їм площу.

В подальшому, позивачі з урахуваннямнаданого нимивисновку експерта просилиприпинити право спільної часткової власності на спірний будинок шляхом поділу і виділу в натурі способом,визначеним у додатку №1 висновку експерта, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачів компенсацію за відступ від ідеальних долей у розмірі 90246 грн.

Рішенням Солом`янського районного м. Києва від 16 листопада 2022 року позов задоволено.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на майно, яким є житловий будинок АДРЕСА_1 .

Здійснено поділ квартири АДРЕСА_3 на дві окремі ізольовані квартири між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) відповідно до варіанту №1 висновку експерта №66/22 будівельно-технічної експертизи від 07.10.2022 року (схема поділу будинку у додатку №2 до висновку), а саме:

Виділено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) наступні приміщення: 2-2 коридор, площею 5,1 кв.м., 2-4 кухня, площею 8,6 кв.м., 2-5 санвузол, площею 4,4 кв.м., 2-10 житлова кімната, площею 14,4 кв.м.;

Виділено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) наступні приміщення: 2-3 кухня, площею 16,4 кв.м., 2-6 житлова кімната, площею 11,7 кв.м., 2-7 коридор, площею 5,4 кв.м., 2-8 житлова кімната, площею 11,7 кв.м., 2-9 житлова кімната, площею 10,6 кв.м., 2-10 житлова кімната, площею 5,3 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 компенсацію за відступ від ідеальних долей у розмірі 90 246 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що її не було повідомлено про розгляд справи.

Відмітила, що вона не була ознайомлена із висновком експерта, а тому не змогла висловити свої міркування з приводу можливих варіантів поділу буднику.

Зауважила, що судом не було досліджено питання прив`язки будинку до меж земельної ділянки та не з`ясовано питання наявності прав на вказану ділянку в учасників справи.

Вказувала, що з урахуванням встановлених обставин, висновок ТОВ «Центр судових експертиз» від 07.10.2022 року підлягає оцінці з урахуванням проведеного дослідження КНДІСЕ від 12.05.2017 року.

Звертала увагу й на те, що судом не вирішено позовну вимогу щодо виселення ОСОБА_1 .

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 та 21 вересня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Українець М. П. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.

ОСОБА_2 та його представник, адвокат Кальна О. П. заперечували проти доводів апеляційної скарги та вважали їх необґрунтованими.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2005 року, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №6-305, спадкоємцем 1/2 частки зазначеного в заповіті майна ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме жилого будинку АДРЕСА_1 , є позивач, ОСОБА_2 (т. 1, а. с.7).

Відповідно до даного свідоцтва спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з 90/300 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належали померлій: 45/300 частин - на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 07.06.1989 р.н. НОМЕР_1 , зареєстрованого в КМБТІ 26.05.1990 року за №3550, та 45/300 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 14.04.1990 року Р№6н-7231, зареєстрованого в КМБТІ 20.05.1991 року за №3550.

Жилий будинок, шлакобетон, жилою площею 103,00 кв.м., зазначений в плані під літ «А», вбиральня під літ «Е», №1-7, І спорудження.

Відповідно до відмітки в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 31.03.2005 року, 45/300 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані 26.04.2005 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.03.2005 року, виданого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №6-306, спадкоємцем 1/2 частки зазначеного в заповіті майна ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є позивач, ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 8).

Відповідно до даного свідоцтва спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 90/300 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належала померлій: 45/300 частин - на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 07.06.1989 року Р№9н-906, зареєстрованого в КМБТІ 26.051990 року за №3550, та 45/300 частина підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою 14.04.1990 року Р№6-н-7231, зареєстрованого в КМБТІ 20.05.1991 року за №3550.

Жилий будинок, шлакобетон, жилою площею 103,00 кв.м., зазначений в плані під літ. «А», вбиральня під літ. «Е», №1-7, І спорудження.

Відповідно до відмітки на свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 31.03.2005 року, 45/300 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , зареєстровані 26.04.2005 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_3 .

Співвласником 1/3 частини вказаного будинку також є відповідач ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом (т. 2, а. с. 175).

Між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з висновку експерта №9415/16-43/7744/17-43 від 12.05.2017 року, складеного на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва, убачається наступне.

Експертом зазначено, що у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи даних щодо розподілу заблокованого житлового будинку на дві окремі квартири між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_12 після завершення будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 (відповідно до рішення №817 Виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих м. Києва від 1 вересня 1958 року), а також враховуючи, що у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом від 31.03.2005 року вказані лише частки співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 45/300 кожному (що відповідає 15/100); що свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_13 , для дослідження не було надано; що відповідь на клопотання експерта №12815/14-43 щодо уточнення часток співвласників у житловому будинку по АДРЕСА_1 до інституту не надійшла (т.1, арк. 67); що ідеальні частки співвласників, зазначені у свідоцтвах, розраховані виходячи з площі забудови всього житлового будинку та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , експертом зроблено висновок, що виділ 45/100 частки (по 15/100 кожному співвласнику) у житловому будинку по АДРЕСА_4 , житловою площею 103 кв.м (що відповідає приміщенням 2-1 - 2-11, літера "А") є неможливим.

У зв`язку з неможливістю такого виділу, розробити варіанти розподілу будинку загальною житловою площею 103,0 кв.м з подальшим виділенням часток у розмірі 45/100 також не видається можливим. Неможливо також провести розрахунок відступів від ідеальних часток співвласників згідно з вимогами чинних нормативних документів.

З огляду на неможливість виділення зазначених часток, дослідження варіантів визначення порядку користування земельною ділянкою також не проводилось (т.1, а. с. 202-209).

З висновку експерта №66/22 будівельно-технічної експертизи, складеного 07.10.2022 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» вбачається, що поділити приміщення квартири АДРЕСА_3 на дві окремі ізольовані квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з урахуванням часток, а саме 1/3 частина ОСОБА_1 та 2/3 частини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 технічно можливо (т. 3, а. с. 212-250).

Варіанти поділу квартири АДРЕСА_3 на дві окремі ізольовані квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , описані в дослідницькій частині висновку та схематично зображені в додатках №№2, 3 до висновку.

Водночас, в ході апеляційного перегляду справи за клопотанням сторін призначалася судова експертиза, яка залишилася без виконання (т. 5, а. с. 20)

Крім того, під час апеляційного перегляду справи судом було ініційовано витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6 , а також надання належним чином засвідченої довідки про визначення кола спадкоємців (т. 5, а. с. 98-129).

Із наданої нотаріусом довідки, що складена на виконання ухвали суду, вбачається, що померла ОСОБА_6 залишила заповіт, згідно з яким належні їй 18/100 часток у житловому будинку по АДРЕСА_1 були заповідані громадянці ОСОБА_7 ..

Так, 15 липня 2020 року законні представники ОСОБА_7 , яка на той момент була неповнолітньою, подали заяву про прийняття спадщини.

Разом із тим, за даними нотаріуса, на момент смерті спадкодавця існували особи, які мали б право на обов`язкову частку у спадщині, зокрема ОСОБА_5 - непрацездатний син спадкодавця. Однак у встановлений законом строк він не звернувся із відповідною заявою про прийняття спадщини, що унеможливлює реалізацію його права на обов`язкову частку.

Станом на сьогодні, як зазначено у довідці (т. 5, а. с. 99), спадщина, заповідана ОСОБА_7 , юридично ще не оформлена належним чином, що є обставиною, яка має істотне значення для вирішення справи, зокрема щодо визначення складу співвласників та обсягу прав на спірне нерухоме майно.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості висновку експерта №66/22 будівельно-технічної експертизи, складеного 07.10.2022 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» на замовлення позивачів, суд не виявив жодних обставин, які б свідчили про його необґрунтованість, неправильність або суперечливість з іншими матеріалами справи.

Суд також зазначив, що висновок експерта містить докладний опис проведеного дослідження, обґрунтовані та чітко сформульовані відповіді на поставлені питання, у зв`язку з чим визнав його належним, допустимим і достовірним доказом у справі, у розумінні вимог статей 76, 77, 78, 89 та 110 ЦПК України.

На підставі зазначеного висновку, а також ураховуючи інші обставини справи, суд дійшов висновку про наявність усіх правових підстав для виділу в натурі частини житлового будинку позивачам зі спільної часткової власності з відповідачем, із припиненням права на спільну часткову власність.

Під час ухвалення рішення про виділ, суд керувався висновком експерта №66/22 та визнав за доцільне здійснити виділ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 позивачам згідно з варіантом №1 (додаток №2 до експертного висновку).

Крім того, суд задовольнив вимогу про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 компенсації за відступ від ідеальних часток у розмірі 90 246 грн, як це передбачено умовами поділу за варіантом №1, запропонованим у висновку експерта.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржник посилається на те, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідачки, а тому вона не мала можливості скористатися правом на справедливий суд.

Як убачається з матеріалів справи, розгляд справи по суті призначено на 16.11.2022 року (т.4, а. с. 7- 15).

Однак, матеріали справи не містять належного повідомлення відповідачки про дату та час судового засідання, що відбулося 16.11.2022 року, а конверти направлені судом ОСОБА_1 , долучені до матеріалів справи, які повернулися до суду, містять відмітку поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (т. 4, а. с. 30,21).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Положеннями ч.6 ст.128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18, обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглянувши справу за відсутності належних доказів повідомлення відповідачки про призначення судового засідання, суд першої інстанції не забезпечив відповідачці можливості обґрунтувати свої заперечення щодо позову в судовому засіданні і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Порядок поділу спільного майна встановлено у статтях 367 та 372 ЦК України.

Статтею 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20, яка підлягає врахуванню відповідно до приписів частини третьої статті 400 ЦПК України, вказала: «У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 ЖК України.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.

Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві.

Натомість за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому, за бажанням, можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку.

Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється.

Поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

При цьому, вирішуючи питання поділу спільного майна або виділення частки з нього, суди повинні пам`ятати, що визначальним для цього є не усталений співвласниками порядок користування будинком, а розмір їх часток та технічна можливість поділу будинку відповідно до цих часток.

Крім того, слід пам`ятати, що згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Отже, добудови, прибудови або будь-які поліпшення житлового будинку, які зробив один із його співвласників без згоди іншого (інших), не можуть впливати на розмір часток співвласників при поділі цього будинку, а відтак і їх вартість, проте, якщо це технічно можливо, залишаються у володінні того, хто їх збудував.

У даному випадку, між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі житлового будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим в ході судового розгляду неодноразово призначалися експертизи.

Як зазначено вище, згідно з витягом з висновку експерта №9415/16-43/7744/17-43 від 12.05.2017 року, складеного на виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва, встановлено наступне.

Експерт зазначив, що у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи даних щодо розподілу заблокованого житлового будинку на дві окремі квартири між співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_12 після завершення будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_1 (відповідно до рішення №817 Виконкому Залізничної районної ради депутатів трудящих м. Києва від 1 вересня 1958 року), а також враховуючи:

що у свідоцтвах про право на спадщину за заповітом від 31.03.2005 року зазначені лише частки співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - по 45/300 кожному (тобто по 15/100);

що свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_13 для дослідження не надано;

що відповідь на клопотання експерта №12815/14-43 щодо уточнення часток співвласників у будинку за вказаною адресою до інституту не надійшла (т.1, арк. 67);

що ідеальні частки були розраховані, виходячи з площі забудови всього будинку та надвірних споруд, розташованих на відповідній земельній ділянці,

зроблено висновок про неможливість виділу 45/100 частки (по 15/100 кожному) у житловому будинку по АДРЕСА_4 , житловою площею 103 кв.м (приміщення 2-1 - 2-11, літ. "А").

У зв`язку з цим, розробити варіанти розподілу будинку з подальшим виділенням зазначених часток також не видається можливим. Так само неможливо провести розрахунок відступів від ідеальних часток співвласників відповідно до нормативних документів. Зважаючи на це, дослідження щодо порядку користування земельною ділянкою не проводилось (т.1, а. с. 202-209).

Водночас, згідно з висновком експерта №66/22 будівельно-технічної експертизи від 07.10.2022 року, складеним ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», встановлено технічну можливість поділу квартири АДРЕСА_3 на дві окремі ізольовані квартири між ОСОБА_1 (1/3 частина) та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (2/3 частини). Варіанти такого поділу докладно описані у дослідницькій частині висновку та схематично представлені у додатках №2 та №3 (т.3, арк. 212-250).

Слід зазначити, що під час апеляційного перегляду справи за клопотанням сторін було призначено судову експертизу, однак її проведення не відбулося внаслідок недобросовісної процесуальної поведінки кожної із сторін, як позивачів, так і відповідачки в порушення принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу. (т. 5, а. с. 20).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами у цивільній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін. Дані ці встановлюються, зокрема, через висновки експертів.

Статті 77-79 ЦПК України визначають критерії належності, допустимості та достовірності доказів. Отриманий у порядку, передбаченому законом, висновок експерта є належним і допустимим доказом, якому суд зобов`язаний дати оцінку відповідно до норм процесуального права.

Верховний Суд у постановах від 10 липня 2019 року у справі №686/23256/16-ц (провадження №61-32980св18) та від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17 (провадження №61-10929св20) наголошує, що суд не має права ігнорувати висновок експерта, а у разі його відхилення зобов`язаний чітко та мотивовано обґрунтувати причини такого рішення.

Статтею 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта не має наперед визначеної сили, однак повинен бути належним чином оцінений у сукупності з іншими доказами. При цьому, відхилення висновку експерта без належного обґрунтування є процесуальним порушенням.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги висновок експерта №66/22, залишив без належної уваги та оцінки попередній висновок експерта №9415/16-43/7744/17-43 від 12.05.2017 року, складений на виконання ухвали того ж Солом`янського районного суду м. Києва.

Судом не зазначено причин його відхилення, що суперечить вимогам ст. 89 та 110 ЦПК України.

Колегія суддів відмічає, що суд зобов`язаний обґрунтувати своє рішення щодо прийняття або відхилення висновку експерта в цивільному процесі. Це означає, що суд повинен надати мотиви, чому він вирішив прийняти або відхилити наданий висновок, а також пояснити, як цей висновок вплинув на його рішення.

Згідно з процесуальним законодавством, висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили для суду. Суд оцінює його разом з іншими доказами, враховуючи їхню переконливість, достовірність та достатність для встановлення обставин справи.

У разі відхилення висновку експерта, суд повинен чітко вказати, які саме причини спонукали його до такого рішення. Наприклад, суд може вказати на невідповідність висновку фактичним обставинам справи, недостатню обґрунтованість висновків, наявність суперечностей у висновках експерта з іншими доказами, або порушення процедури проведення експертизи.

Отже, суд не може просто проігнорувати висновок експерта, він зобов`язаний надати мотивоване обґрунтування свого рішення, щоб забезпечити справедливість та прозорість судового процесу. Законодавство передбачає це для оцінки доказів, враховуючи їхню переконливість, достовірність та достатність.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги висновок експерта №66/22, складений 07.10.2022 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», не врахував низку суттєвих обставин, які впливають на можливість здійснення технічного поділу житлового будинку, по АДРЕСА_1 .

По-перше, експертом не було взято до уваги реальний технічний стан будинку, який згідно з інвентаризаційною справою (т.1, а. с.143-160) є будівлею 50-х років забудови, з конструктивними елементами у вигляді шлакоблочних стін, бутового фундаменту та дерев`яних перекриттів. Такий стан будинку є фізично зношеним, а тому проведення будь-яких будівельних або перепланувальних робіт без фахового технічного обстеження може призвести до руйнування конструкцій або навіть обвалу будинку, що повністю унеможливлює безпечне виконання варіантів поділу, запропонованих у висновку №66/22.

По-друге, у зазначеному висновку відсутні дані щодо забезпечення доступу до окремих часток у будинку (тобто, окремих входів до кожної квартири після поділу), як це передбачено у п. 5.1.6 Інструкції з проведення судових експертиз.

Вхід до приміщень пропонується через прибудову літ. «а» (арк. 12 висновку), яка, згідно з матеріалами справи (арк. 223), є самочинно збудованим об`єктом, не введеним в експлуатацію належним чином.

Відповідно до вимог ДБН, самостійний вхід повинен бути юридично та фізично оформленим, а його відсутність є порушенням умов для можливого виділу часток у натурі.

Експертом також не було надано пояснень щодо питання земельної ділянки, зокрема, якщо будинок класифікується як блокований, що впливає на форму користування землею та потенційний розподіл.

Крім того, експерту не був наданий актуальний технічний паспорт об`єкта.

Як убачається з матеріалів справи (т. 1, а. с. 13), наявний технічний паспорт датований 2011 роком, однак, для експертизи використано застарілий документ від 2005 року. При цьому, у техпаспорті 2005 року взагалі відсутнє приміщення 2-11, що є частиною сучасної конфігурації квартири. Це свідчить про те, що поділ здійснюється не відповідно до фактичного стану об`єкта, а за застарілими даними, які не враховують добудови та перепланування.

Також, згідно з висновком експерта, під час огляду забезпечено доступ лише до частини приміщень - 2-6, 2-7, 2-8, а також до прибудови літ. «а» та сараю літ. «б». Проте експерт у висновку зазначає, що будинок є квартирного типу, тобто, має бути багатоквартирним житловим об`єктом з окремими квартирами як самостійними об`єктами нерухомого майна. Це суперечить фактичному використанню, оскільки доступ до житла після поділу передбачено через самочинно збудовану прибудову, яка не зареєстрована у встановленому порядку.

Ключове порушення полягає у тому, що частина приміщень, які стали предметом поділу, були збудовані, реконструйовані або переплановані без відповідних дозвільних документів, що вказує на ознаки самочинного будівництва.

Так, у висновку №66/22 зазначено, що у кімнатах 2-6, 2-7, 2-8 було демонтовано перегородки між приміщеннями, однак варіант №2 поділу пропонується як такий, що начебто не передбачає перепланування, хоча демонтаж стін прибудови літ. «а» прямо вказує на виконання будівельних робіт без дозвільної документації.

У зв`язку з цим, висновок експерта №66/22 не може вважатися обґрунтованим, достовірним та допустимим доказом у розумінні статей 76, 77, 89, 110 ЦПК України. Він підлягає критичній оцінці та не може бути покладений в основу рішення суду без усунення зазначених порушень.

Колегія суддів відмічає, що згідно з положеннями ч. 4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку має право здійснювати добудову за власний рахунок лише у межах, що не порушують прав інших співвласників. Проте експертом взагалі не досліджено, коли саме були виконані ці будівельні роботи, а також чи були погоджені з іншими співвласниками та оформлені відповідно до закону.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема статей 364, 367 ЦК України, а також статті 376 ЦК України, самочинно збудоване або реконструйоване майно не є об`єктом права власності та не може бути предметом поділу або виділу в натурі.

Зазначена позиція підтверджується також правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі №6-130цс13, від 30.09.2015 року у справі №6-286цс15, а також постановою Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №307/3957/14-ц (провадження №14-43цс20), де прямо зазначено, що об`єкти, збудовані або переплановані самочинно, не можуть бути предметом розподілу між співвласниками.

За встановлених в ході апеляційного перегляду справи обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що поділ у житловому будинку по АДРЕСА_1 суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки стосується самочинно збудованих або реконструйованих об`єктів, які не мають правового статусу як об`єктів права власності, та виконані без належного врахування технічного стану будівлі, відсутності окремих входів, необхідної дозвільної документації та актуальних правовстановлювальних матеріалів. У зв`язку з викладеним, позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути задоволені без усунення встановлених порушень, які мають істотне значення для правильного вирішення спору

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги у розмірі 2678 грн 94 коп., тобто, по 1339 грн 47 коп, з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного м. Києва від 16 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , ІПН невідомий), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1339 грн 47 коп, з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 липня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура