КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9043/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м. Київ

Справа № 752/4681/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Слободянюк А.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу суду, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказують, що в позовній заяві зазначено, що місце проживання позивачів є: АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 175 ЦПК позовна заява повинна містити найменування сторін, їх місце проживання чи перебування, номер та серію паспорта, але відповідно до ст.1, 3, 8 ч. 1 ст. 19, 68 НПА №25к/96-ВР у позивачів при зверненні до суду за судовим захистом порушених прав за ЦПК, відсутній обов`язок надавати копію паспортних даних про реєстрацію, місце прописки, проживання чи перебування.

Звертають увагу на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зверталися із різними позовами саме до Голосіївського районного суду м. Києва, і, зокрема, суддя Слободянюк А.В. розглядала зазначені справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V (перегляд судових рішень) ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, щодо передачі справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Передаючи справу за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі, як зазначено ними у позові, звернулися із позовом до Голосіївського районного суду м. Києва за своїм місцем проживання, яким є: АДРЕСА_1 . Разом з тим, позивачі не підтвердили реєстрацію місця проживання чи перебування за вказаною адресою відповідними доказами.

Натомість, передбачений ч. 6 ст. 187 ЦПК України обов`язок суду перевірити інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) встановлено тільки щодо особи відповідача.

Разом з тим, відповідачі Київська міська прокуратура та Державна казначейська служба України знаходяться за адресами, що територіального належать до Печерського району м. Києва.

За встановлених обставин суд дійшов висновку, що дана справа не підсудна Голосіївському районному суду міста Києва, у зв`язку з чим її необхідно передати за підсудністю до суду за зареєстрованим місцем знаходження відповідачів.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

За змістом статей 27, 28 ЦПК України право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу, а суд не вправі обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді, якщо такий вибір не суперечить вимогам процесуального законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказували, що у зв`язку з невиконанням відповідачами ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року про зобов`язання уповноважених осіб Київської міської прокуратури внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладені в заяві ОСОБА_1 від 05.12.2024 року та розпочати розслідування у кримінальному провадженні, просили стягнути відшкодування моральної шкоди у сумі 519 600 грн. та судові витрати у сумі 1000 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження відповідача - Київської міської прокуратури є: 03150, місто Київ, вулиця Предславинська, 45/9, місцезнаходження другого відповідача - Державної казначейської служби України є: 01601, місто Київ, вул. Бастіонна, 6, що підпадає під територіальну підсудність Печерського районного суду міста Києва.

Позивачами заявлені вимоги про відшкодування шкоди, завданої тортурами та невиконанням судового рішення органами, які здійснюють досудове розслідування.

З огляду на позовні вимоги, позивачі мають право на визначення підсудності спору відповідно до частини 4 статті 28 ЦПК України за своїм зареєстрованим місцем проживання чи перебування.

Відповідно рішення Київської міської ради від 17 грудня 2015 року щодо перейменування 11 вулиць і провулків, назви яких пов`язані з комуністичним тоталітарним режимом, проспект Червонозоряний був переіменований на ОСОБА_3 , що відноситься до Голосіївського району м. Києва.

Враховуючи викладене, оскільки позивачі на підставі частини 4 статті 28 ЦПК України звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва за місцем свого проживання, тобто з дотриманням правил підсудності, тому колегія суддів вважає висновки суду про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва - помилковими.

Висновок суду першої інстанції про те, що справа підлягає передачі на розгляд за підсудністю за місцем знаходження відповідачів з тих підстав, що позивачі не підтвердили інформацію про своє зареєстроване місце проживання чи перебування, а суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України зобов`язаний перевіряти інформацію лише щодо зареєстрованого місця проживання відповідачів, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки частиною 8 ст. 187 ЦПК України визначено, що суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) полягає в тому, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону. Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії. Відтак, якщо певні цивільні процесуальні відносини не врегульовані ЦПК України, вони регулюються тими правовими нормами, що регулюють подібні за змістом процесуальні відносини.

Таким чином, у випадку наявності обґрунтованих сумнівів щодо зареєстрованого місця проживання позивачів, повідомленого ними у позовній заяві, суддя мав виконати відповідний запит відповідно до положень ч. 8 ст. 187 ЦПК України.

Враховуючи викладене, при вирішенні питання щодо відкриття провадження суд першої інстанції на вищезазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про наявність підстав щодо передачі позовної заяви за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до ч.4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, висновки Голосіївського районного суду міста Києва в ухвалі від 25 лютого 2025 року про передачу справи за підсудністю є помилковими, тому існують підстави для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374 - 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2025 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.