П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року м. Київ

Справа №361/12053/24

Провадження № 22-ц/824/9978/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 30 липня 2025 року

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Євграфової Є.П.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2025 року, ухваленого у складі судді Петришин Н.М.,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов обґрунтовано тим, що з 11 червня 2015 року по 06 лютого 2024 року позивач працювала у ТОВ «Дієса» на посаді фахівця з логістики. Наказом ТОВ «Дієса» № Z00/05/02/003 від 06.02.2024 року її звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні позивач отримала трудову книжку, проте не отримала повідомлення про суму заробітної плати, нараховану та виплачену їй при звільненні. Крім того, у день звільнення відповідач остаточного розрахунку з позивачем не провів. Адвокатський запит представника позивача щодо надання копій документів, що стосуються її роботи та оплати праці, ТОВ «Дієса» залишило без відповіді. У зв`язку з вказаним та відсутністю жодних документів про виплачену позивачу заробітну плату, в обґрунтування розрахунків заявлених вимог, ОСОБА_1 взяла відомості з довідки ОК-5. З вказаних відомостей видно, що відповідач здійснив останні нарахування і виплати позивачу в травні 2023 року в розмірі 19 564,70 грн., в червні 2023 року в розмірі 18 189 грн. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено 06 лютого 2024 року, ТОВ «Дієса» не виплатило позивачу заробітну плату за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2023 року, січень 2024 року та за 6 робочих дні лютого 2024 року, що складає 157 робочих днів (з 01.07.2023 по 06.02.2024). Крім того, позивач не використала належну їй відпустку в кількості 43 календарних дні, компенсації відпустки ТОВ «Дієса» при звільненні не здійснено.

У зв`язку з вищенаведеним, позивач ОСОБА_1 просить стягнути з позивача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 167 794 грн., з яких: 131 718,29 грн. - заробітна плата за період з 01.07.2023 по 06.02.2024 та 36 075,71 грн. - компенсація відпустки. Крім того, позивач просила стягнути з ТОВ «Дієса» середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі за період часу з 07.02.2024 по дату винесення рішення у справі, з розрахунку середнього заробітку позивача на день у розмірі 838,97 грн., який визначено з заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 37 753,70 грн., отриманої за травень-червень 2023 року. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01.07.2023 по 06.02.2024 у розмірі 131 718 (сто тридцять одну тисячу сімсот вісімнадцять) гривень 29 копійок (сума визначена без відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів), компенсацію за невикористану відпустку у кількості 43 календарних дні у розмірі 36 075 (тридцять шість тисяч сімдесят п`ять) гривень 71 копійка.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що Враховуючи те, що довідку по заробітній платі позивачу ОСОБА_1 ТОВ «Дієса» надано не було, обрахунок середньоденної заробітної плати здійснено позивачем виходячи із заробітної плати за останні два місяці (травень та червень 2023 року), коли позивач отримувала заробітну плату, а саме: 37 753,70 грн. /45 днів = 838,97 грн.

Відповідно, за період з 01.07.2023 по 06.02.2024 заробітна плата позивача складає 131 718,29 грн. (157*838,97) та компенсація за 43 дні невикористаної відпустки становить 36 075,71 грн. (43*838,97).

Належних доказів на спростування вищевказаного розрахунку щодо заробітної плати та компенсації відпусток ОСОБА_1 стороною відповідача до суду не надано, як і не надано контрозрахунку, на підтвердження меншої ніж заявлено суми, належної до сплати позивачу.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ТОВ «Дієса» адвокат Вітинська В.В. подала апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати в частині стягнення боргу по заробітній платі та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заробітну плату, включаючи компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 69 276,05 грн, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було надано оцінку доказам які були подані разом з відзивом на позовну заяву а саме розрахункового листа ТОВ «Дієса» згідно якого загальна сума заборгованості становить 69 276,05 грн.

Вказує, що довідка ОК-5 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування від 02 липня 2024 року не є належним доказом у справі, оскільки ТОВ «Дієса» не подавала звітність за липень-вересень 2023 року через форс мажорні обставини до державної податкової служби тому такі дані не увійшли до Довідки ОК-5.

Зазначає, що судом не було враховано те, що ТОВ «Дієса» була виплачена заробітня плата за липень 2023 року 14 757,59 грн., за серпень 2023 року у розмір 14 642,14 грн., за вересень 2023 року у розмірі 14 642,14 грн.

Зазначає, що обчислення середньої заробітньої плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які набув право працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році, а за період з 2024 року за період нарахувань за 2024 рік, а тому наведений у рішенні першої інстанції розрахунок не відповідає дійсності та компенсація становить 25 101,72 грн.

22 квітня 2025 року на адресу київського апеляційного суду через особистий кабінет підсистеми «Електронний суд « надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 адвоката Назаренка Р.А, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві посилається на те, що докази які були долучені відповідачем до апеляційної скарги були подані з порушенням процесуального законодавства а саме ст. 367 ЦПК України.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині стягнення заробітної плати, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, апеляційний суд не переглядає рішення суду першої інстанції в іншій частині.

В судовому засіданні представник ТОВ «Дієса» адвокат Білека Ю.І. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Назаренко Р.А. заперечуючи проти доводів апеляційної скарги пояснив, що дійсно ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату за липень 2023 року 14 757,59 грн., за серпень 2023 року у розмір 14 642,14 грн., за вересень 2023 року у розмірі 14 642,14 грн., що відповідає платіжним інструкціям, долученим до апеляційної скарги відповідачем.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 11 червня 2015 року призначена на посаду фахівця з логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», про що свідчить запис за № 6 у трудовій книжці позивача.

Згідно записів № 7-11 у трудовій книжці позивача, 01 вересня 2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду старшого фахівця з логістики, 01 серпня 2018 року - на посаду старшого фахівця з логістики відділу клієнтської логістики департаменту ланцюга постачання, 02 листопада 2020 року - на посаду старшого фахівця з логістики відділу клієнтської логістики департаменту логістики, дистрибуції та сервісу, 02 жовтня 2023 року - на посаду старшого фахівця з логістики відділу управління клієнтською логістики Департаменту підтримки процесів продажу та логістики.

На підставі наказу № Z00/05/02/003 від 06 лютого 2024 року ОСОБА_1 06 лютого 2024 року звільнено із займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗПП України, що підтверджується записом за № 12 у трудовій книжці позивача та копією наказу ТОВ «Дієса».

Зі змісту вищевказаного наказу ТОВ «Дієса» вбачається, що при звільненні позивача їй підлягає компенсація за 43 календарних дні невикористаної відпустки.

Із Довідки форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформованої 02 липня 2024 року видно, що ОСОБА_1 у 2023 році отримала наступні доходи від ТОВ «Дієса» (ЄДРПОУ - 36483471): за січень - 18 189 грн., за лютий - 18189 грн., за березень - 18 189 грн., за квітень - 18 189 грн., за травень - 19 564,70 грн., за червень - 18 189 грн., з липня по грудень 2023 року включно дані про доходи позивачки - відсутні. У 2024 році позивач ОСОБА_1 від ТОВ «Дієса» доходів не отримувала, у лютому 2024 року отримала від ТОВ «Мережа сервісних станцій «Тідісі-Дальнобой» 6 333,33 грн., а в березні 2024 року - 9 047,62 грн.

З адвокатського запиту № 14/11 від 14.11.2024, направленого адвокатом АБ «Ольги Пєнязькової» Назаренком Р.А. в інтересах ОСОБА_1 , до ТОВ «Дієса», видно, що адвокат просив відповідача виконати вимоги ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України та здійснити виплату позивачу коштів, які належать останній. Крім того, просив надати копії наказів про призначення ОСОБА_1 , про надання їй відпусток; документ, яким визначено тарифну сітку заробітної плати у ТОВ «Дієса» з 2015 року по теперішній час; копію колективного договору; копії розрахункових листів по заробітній платі позивача з червня 2015 року по день звільнення; копію письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні із відміткою про їх вручення та/або перерахування; а також довідку-розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

З копій розрахункових листів за липень 2023 року по березень 2024 року щодо заробітної плати ОСОБА_1 , що надані ТОВ «Дієса», видно, що борг за підприємством станом на початок березня 2024 року складає 69 276,05 грн.

Відповідно до Сертифікату № 3000-24-0827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданого 23 квітня 2024 року Київською торгово-промисловою палатою, засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ТОВ «ДІЄСА» щодо обов`язку (зобов`язання) за статтями 94 та 115-117 КЗпП України, дата настання: 12 березня 2022 року, дата закінчення: тривають на 23 квітня 2024 року.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Зі змісту наведеної статті у взаємозв`язку зі статтями 259, 260, 368 ЦПК України усі судові рішення, ухвалені суддею-доповідачем під час підготовки справи до апеляційного розгляду, викладаються у формі ухвали.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції.

Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подават4и усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження № 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).

Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Як убачається з апеляційної скарги представником відповідача до апеляційної скарги були долучені нові докази а саме: розрахунок при звільненні №Z від 06 лютого 2024 року (т.2 а.с. 22-23); Довідка від 18 березня 2025 року №Z000000045 (т.2 а.с. 28); платіжні інструкції від 14 вересня 2023 року №1217, від 15 вересня 2023 року №1224 в, від 13 листопада 2023 року № 1416, від 27 грудня 2023 року №1540 на суму 14 642,14 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилався на те, що докази були подані з порушенням ст. 367 ЦПК України.

Дослідивши вказані докази апеляційний суд дійшов висновку, що дійсно вказані докази було подано з порушенням статті 367 ЦПК України.

Проте, без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач, без урахування нових доказів які були надані відповідачем на обґрунтування власної позиції, рішення суду не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед формальним розумінням права.

Таким чином, апеляційний суд для забезпечення справедливості рішення та верховенства права дійшов висновку, що вказані докази необхідно прийняти та вважати їх належними.

Враховуючи наведене, а також те, що представником ТОВ «Дієса» було подано нові докази, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, апеляційний суд приймає зазначені докази до розгляду.

Оскільки в матеріали справи долучено нові докази, що мають вирішальне значення для встановлення фактичних обставин, апеляційний суд, оцінюючи їх у сукупності з іншими доказами у справі, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати робітнику оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок у встановлені ст. 116 КЗпП України строки.

Згідно з положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач не оспорює наявність заборгованості за заробітною платою та відшкодування за час невикористаної відпустки, відповідач в апеляційній скарзі оспорює фактичні суми, що підлягають сплаті на користь позивача.

Судом встановлено, що до апеляційної скарги було долучено Розрахунок при звільненні №Z від 06 лютого 2024 року (т.2 а.с. 22).

Відповідно до вказаного розрахунку за період з липня 2023 року по грудень 2023 року ТОВ «Дієса» мало виплатити ОСОБА_1 заробітню плату без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів у сумі 102 710,41 грн. (липень 18 332,41 грн + серпень 18 189,00 грн + вересень 18 189,00 грн. + жовтень 16 000,00 грн + листопад 16 000,00 грн + грудень 16 000,00 грн = 102 710,41 грн.).

Відповідно до розрахункового листка за січень 2024 року ТОВ «Дієса» мало виплатити ОСОБА_1 заробітню плату без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів у сумі 16 100,00 грн. (т.1 а.с. 58).

Відповідно до розрахункового листка за лютий 2024 року ТОВ «Дієса» мало виплатити ОСОБА_1 заробітню плату без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів у сумі 3 066,67 грн. (т.1 а.с. 58).

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що на момент звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Дієса» заборгованість по заробітній платі без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів становила 121 877,08 грн. (102 710,41 грн за період з липня по грудень 2023 року + 16 100,00 грн січень 2024 року + 3 066,67 грн лютий 2024 року = 121 877,08 грн.).

Разом з тим, до відзиву на позовну заяву відповідачем було долучено розрахункові листи за період з липня 2023 року по березень 2024 року, з якого вбачається, що ТОВ «Дієса перерахувала кошти ОСОБА_1 у вересні 2023 року 18 304,45 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, у листопаді 2023 року 17 762,14 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, у грудні 2023 року 17 762,14 грн. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Отже, ТОВ «Дієса» сплатила частину заборгованості перед ОСОБА_1 у сумі 53 828, 73 грн. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Вказане також підтверджується платіжними інструкціями які були долучені відповідачем до апеляційної скарги від 14 вересня 2023 року №1217 на суму 11 757, 59 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, від 15 вересня 2023 року №1224 на суму 3 000,00 грн. з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, від 13 листопада 2023 року № 1416 на суму 14 642,14 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, від 27 грудня 2023 року №1540 на суму 14 642,14 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Отримання зазначених коштів також не заперечував в судовому засіданні апеляційного представник позивача ОСОБА_1 адвокат Назаренко Р.А.

Таким чином апеляційний суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі у ТОВ «Дієса» перед ОСОБА_1 , становить 68 048,35 грн (121 877,08 грн. заборгованість по заробітній платі за період липень 2023 року лютий 2024 року без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів - 53 828,73 грн погашена заборгованість по сплаті заробітної плати без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів = 68 048,35 грн заборгованість по заробітній платі без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні зменшивши розмір стягнення заробітної плати до 68 048,35 грн заборгованість по заробітній платі без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Відповідно до ч. 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Відповідно до ч. 7 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Враховуючи викладене апеляційний суд зазначає, що для обрахування середньої заробітної плати для нарахування відшкодування за невикористану відпустку використовується формула середньорічний заробіток / кількість відпрацьованих днів у році * на кількість днів невикористаної відпустки.

Відповідно до Розрахунку при звільненні №Z від 06 лютого 2024 року (т.2 а.с. 22) дохід ОСОБА_1 за 2023 рік становить 213 220,11 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, кількість відпрацьваних днів у 2023 році становить 245 днів, кількість днів невикористаної відпустки у 2023 році 40 днів.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновків що сума відшкодування за невикористану відпустку за 2023 рік становить 34 811,45 грн. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів (213 220,11 грн / 245 * 40 = 34 811,45 грн.).

Відповідно до розрахункового листа за січень та лютий 2024 року ОСОБА_1 мало бути виплачена 19 166,67 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, кількість невикористаної відпустки за 2024 рік становить 3 дні, кількість робочих днів за період з січня 2024 року по лютий 2024 року становить 27 днів.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновків що сума відшкодування за невикористану відпустку за 2023 рік становить 2 129,63 грн. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів (19 166,67 грн / 27 * 3 = 2 129,63 грн.).

Отже, загальна сума яка підлягає стягненню за невикористану відпустку становить 36 941,08 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів (34 811,45 грн / + 2 129,63 = 36 941,08 грн.).

Разом з тим, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ДІЄСА» задоволено в частині компенсацію за невикористану відпустку у кількості 43 календарних дні у розмірі 36 075 (тридцять шість тисяч сімдесят п`ять) гривень 71 копійка.

Тобто у разі застосування розрахунку апеляційного суду з відповідача на користь позивача сума яка підлягатиме стягненню буде більшою аніж визначена судом першої інстанції.

Разом з тим, оскільки скаржником у даній справі є саме відповідач, апеляційний суд зазначає, що не може погіршувати його становище як скаржника, оскільки Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка ініціює процесуальне питання.

Тому у вказаній частині судове апеляційна скарга задоволенню не підлягає а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2025 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши суму стягнутої з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01.07.2023 по 06.02.2024 з 131 718,00 грн (сума визначена без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів) до 68 048,35 грн (сума визначена без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

Є.П. Євграфова