КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4409/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м. Київ

Справа № 757/19306/24-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року, постановлену у складі судді Литвинової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» про стягнення грошових коштів та визнання недійсними окремих частин договору,

встановив:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» про стягнення грошових коштів та визнання недійсними окремих частин договору.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» про стягнення грошових коштів та визнання недійсними окремих частин договору.

28 жовтня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла заява від представника відповідача ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» - Ковдій М.С. про направлення справи №757/19306/24-ц за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест» про стягнення грошових коштів та визнання недійсними окремих частин договору направлено за територіальною підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково визначив, що предмет спору стосується визнання права власності на квартиру і стосується правового режиму нерухомого майна, а такожінших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Спір у справі стосується повернення сплачених коштів у зв'язку з припиненням сторонами попереднього договору та порушенням обов`язку відповідача щодо повернення коштів позивачу та визнання недійсним пункту угоди щодо незаконного штрафу, покладеного на позивача. Тобто, предмет спору не стосується будь-яких правовідносин як прямих, так і опосередкованих щодо нерухомого майна, тому до вказаних правовідносин застосовують правила загальної підсудності.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскарження ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду передбачене пунктом 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 05 листопада 2024 року, суд першої інстанції виходив із того, що предметом розгляду справи № 757/19306/24-ц за позовною заявою позивача до відповідача є стягнення грошових коштів з відповідача та визнання недійсними окремих частин договору про розірвання попереднього договору, що посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гречаною Р. Т., зареєстрований в реєстрі за № 1245.

У відповідності до п. 2.2. попереднього договору, сторони домовились укласти основний договір на умовах, передбачених цим договором, після прийняття об`єкта будівництва («Реконструкція майнового комплексу під багатоквартирну забудову з вбудованими приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1 (VІ/І черга будівництва)» за адресою: АДРЕСА_1 ) в експлуатацію, реєстрації права власності на квартиру майбутнім продавцем за собою та після здійснення майбутнім покупцем повної оплати забезпечувального авансового платежу (попередньої оплати вартості квартири) з метою передачі квартири у власність позивачу на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Тобто, фактично предметом укладеного між позивачем та відповідачем вказаного попереднього договору є купівля-продаж майнових прав на квартиру за будівельним АДРЕСА_2 , в об`єкті («Реконструкція майнового комплексу під багатоквартирну забудову з вбудованими приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_1 (VІ/І черга будівництва).

Відповідно до частини першої ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Оскільки за правилами чинного ЦПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, то дана справа підлягає передачі на розгляд до Подільського районного суду м. Києва.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20), згідно з якими : «з аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю випливає її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 зазначено, що правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об`єкти нерухомості, об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 202/5755/17, провадження № 61-3561св18).

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11 зазначено, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 523/14831/21, в якій предметом позову було визнання додаткової угоди до договору про пайову участь у будівництві недійсною та стягнення заборгованості за цим же договором, предметом якого є будівництво житлового будинку на земельній ділянці, дійшов висновку, що спірні правовідносини випливають із договору, який стосується нерухомого майна. Таким чином, оскільки позовні вимоги стосуються прав на об`єкт нерухомого майна, то підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 ЦПК України, якою регулюються правила виключної підсудності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів та визнання недійсними окремих частин договору, в якому просила:

- визнати недійсними повністю пункти 3 і 4 договору про розірвання попереднього договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еверест», а пункт 5 зазначеного договору - частково недійсним в частині «за вирахуванням суми штрафу, визначеної в пункті 3 та суми нарахованої пені, визначеної п. 4. Сума повернення становить 1 461 282 грн. 60 коп.».

- стягнути з ПАТ Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еерест» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 3 892 223 грн. 14 коп.

В обґрунтування позову зазначила, що у вересні 2021 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ», укладено попередній договір. Позивач відповідно до умов п. 3.4. попереднього договору сплатила за квартиру відповідачу забезпечувальний авансовий платіж (попередню оплату вартості квартири) у загальному розмірі 1 936 271 грн. 50 коп.

Згідно з повідомленням від 01 травня 2023 року № 01/05-23 про розірвання в односторонньому порядку шляхом відмови від попереднього договору від 17.09.2021 року, яке було надіслано ОСОБА_1 до ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕВЕРЕСТ», ОСОБА_1 просила в односторонньому порядку вважати розірваним попередній договір з 06.05.2023 року та повернути всю суму забезпечувального авансового платежу у сумі 1 936 271 грн. 50 коп.

22 листопада 2023 року між позивачем і відповідачем було укладено договір про розірвання попереднього договору від 17.09.2021 року за реєстровим номером №1245, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т., зареєстровано в реєстрі за № 99.

Відповідно до п.2 договору про розірвання сторони припинили дію попереднього договору з 22.11.2023 року.

Відповідно до п. 5 договору сторони погодили, що протягом 90 календарних днів з дати його підписання (тобто до 20.02.2024 року) відповідач зобов`язується повернути позивачу сплачений забезпечувальний платіж за вирахуванням суми штрафу, зазначеного у п. 3 та суми пені, зазначеної у п.4 договору про розірвання. Сума повернення становить 1461 282 грн. 60 коп. при сплачених 1 936 271 грн. 50 коп.

У порушення вище зазначених умов відповідач не повернув отриманих від позивача коштів у зв`язку з припиненням попереднього договору, чим порушив свої обов`язки по відношенню до позивача.

Отже, пункти 3 і 4 договору від 22.11.2023 про розірвання попереднього договору, в частині встановлення і стягнення штрафу та пені з позивача суперечать сутності неустойки, оскільки її встановлення не допускається за правомірну відмову від виконання зобов`язання, односторонню відмову від договору або його припинення за згодою сторін; суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів»; не містять законних підстав для застосування неустойки, та посилаються на невідповідні пункти 6.4 і 6.7 попереднього договору, що свідчить про їх недійсність.

Таким чином, предметом попереднього договору, про розірвання якого домовились сторони у договорі від 22 листопада 2023 року, є майнові права на квартиру, будівельний номер АДРЕСА_3 .

Оскільки спірні правовідносини випливають із договору, який стосується нерухомого майна, то підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 ЦПК України, якою регулюються правила виключної підсудності.

Аналогічні правові висновки, які враховуються апеляційним судом під час розгляду даної справи, викладені в постанові Верховного Суду від 26 грудня 2024 року в справі № 369/15932/21, у якій предметом спору є розірвання попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири, укладеного між фізичними особами, та стягнення з відповідача на користь позивачки сплачених за попереднім договором грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ні предмет спору, ні предмет позову безпосередньо не стосуються нерухомого майна, а відтак висновок суду про те, що спір виник з приводу нерухомого майна, є помилковими, тому скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно направив матеріали позову за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва.

Проте такі доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки вони суперечать вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду про те, що виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірні правовідносини випливають із договору, який стосується нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а тому має розглядатися за правилами виключної підсудності Подільським районним судом м. Києва за місцезнаходженням нерухомого майна.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах процесуального права і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.