Провадження № 22-ц/811/3895/24 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Провадження № 22-ц/811/3896/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Цяцяк Р.П.,

судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,

за участю: секретаря Підлужного В.І.;

позивачки ОСОБА_1

та її представника адвоката Воробця С.І.;

адвокатів Куцика В.Б. і Пучак І.А. представників АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 13 листопада 2024 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2024 року та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» та просила суд:

-визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» № Ha-581-0923 від 19.09.2023 року "Про зміну істотних умов праці" в частині, що стосується зміни істотних умов праці ОСОБА_1 ;

-визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» № 430-к/тр від 24 жовтня 2023 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 ;

-поновити ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»;

-стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50 618 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що на підставі наказу № 430- к/тр від 24 жовтня 2023 року позивачку, юрисконсульта АТ «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (далі по тексту АТ «Львівгаз»), звільнено з 24.10.2023 року з роботи у зв`язку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено наказ № На-581-0923 від 19.09.2023 року «Про зміну істотних умов праці» та повідомлення про заплановані зміни істотних умов праці.

Оскаржуваний Наказ №430- к/тр від 24 жовтня 2023 року та звільнення позивачка вважає незаконними, оскільки звільнення було здійснено без наявності для цього відповідної законодавчо передбаченої правової підстави (відмова від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці), а також за відсутності змін в організації виробництва і праці.

Позивачка, оскаржуючи наказ №На-581-0923 від 19.09.2023 року «Про зміну істотних умов праці» в частині, що стосується зміни її істотних умов праці, вважає, що прийняття такого не було пов`язано із змінами в організації виробництва та праці консультанта з договірних відносин і при ознайомленні її з оскаржуваним наказом роботодавцем було порушено встановлену законодавством процедуру щодо строку та порядку ознайомлення з таким.

Вважає, що зміни, які відбулися в товаристві (зупинення дії ліцензії на розподіл природного газу), жодним чином не пов`язані з військовим станом чи військовими діями, а зупинення ліцензії відбулося виключно за сприяння і волі Правління АТ «Львівгаз» передати цілісний майновий комплекс з розподілу газу іншому суб`єкту господарювання, а тому такі зміни не були раптовими і не пов`язані з війною. Зупинення дії ліцензії не вплинуло на обсяг роботи та кількість судових справ, учасником яких є роботодавець, оскільки зупинення ліцензії не має наслідком закриття проваджень у всіх судових справах, стороною в яких є АТ «Львівгаз».

Стверджувалося, що після звільнення позивачки з роботи участь в судових засіданнях забезпечують працівники, які були прийняті на роботу в АТ «Львівгаз» після зупинення дії ліцензії.

Також стверджувалося, що згідно листа АТ «Львівгаз» №ЛГ - 17701/10923 від 22.09.2023 року, адресованому управителю активів АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», існувала можливість працевлаштування працівників АТ на відповідних посадах у Львівській філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», однак позивачці такої можливості не надали.

Зазначалося, що зміна істотних умов праці, спричинена ніби-то змінами в організації виробництва та праці АТ «Львівгаз», не була погоджена та про таку не було повідомлено профспілку відповідача. Про запровадження відповідних змін позивача повідомлено з порушенням передбаченого ч.3 ст.32 КЗпП України та ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Такі дії роботодавця позивачка вважає свавільними, а відповідне трактування положень ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо строку повідомлення про запровадження істотних умов праці - ізольованим (вирваним з контексту).

Оскільки внаслідок незаконного звільнення позивачку було позбавлено права на отримання гідної оплати праці, остання просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Покликаючись на положення ст.23 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України, позивачка вважає, що внаслідок незаконного звільнення їй було спричинено моральну шкоду, яку оцінює в 50 618 грн., що становить два розміри її посадового окладу. Спричинена їй моральна шкода полягала в тому, що з 12.01.2016 року позивач постійно працювала. Перехід на роботу з однієї організації в іншу відбувався за власним бажанням і був оформлений одразу після звільнення. Тому звільнення з роботи, викликало душевні хвилювання, неспокій та зумовило втрату нормальних життєвих зв`язків. Крім цього, повідомлення про зміну істотних умов праці, вручення наказу про звільнення, відбулося комісійно, демонстративно із залученням працівників відділу економічної безпеки, відділу кадрів та колег-юристів, під відеофіксацію та несподівано для неї. Такі дії свідчать про дискримінацію позивачки, як працівника, адже в наказі про зміну істотних умов праці зазначено 209 працівників, а колективне вручення повідомлення під відео фіксацію здійснювалося лише їй (том 1, а.с. 1-11).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 13 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» № На-581-0923 від 19.09.2023 року «Про зміну істотних умов праці» в частині, що стосуються зміни істотних умов праці юрисконсульта Булат Нелі Олегівни.

Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» № 430-к/тр від 24 жовтня 2023 року «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» з 25 жовтня 2023 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 309 278 грн. 75 коп. Із зазначеної суми підлягають стягненню податок та інші загальнообов`язкові платежі.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» в дохід держави судовий збір в розмірі 2 684 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та виплати їй середнього заробітку за один місяць у розмірі 24 742 грн. 30 коп. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів (том 1, а.с. 238-243).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 16 грудня 2024 року стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на користь ОСОБА_1 15 000 грн. судових витрат за надання правничої допомоги. (том 2, а.с. 23-25).

Вищезгадані рішення оскаржили, як позивачка, так і відповідач.

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що судом безпідставно не враховано того факту, що АТ «Львівгаз» було суб`єктом природної монополії і позбавлення ліцензії підприємства зумовило зміну істотних умов праці, адже основна діяльність, яка наповнювала бюджет підприємства зупинена. Саме тому 18.09.2023 року рішенням Правління АТ "Львівгаз" було вирішено доцільним запровадження неповного робочого часу, а саме: по 1 годині з понеділка по четвер, до дня припинення або скасування воєнного стану, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу.

Звертає увагу на те, що запровадження зміни істотних умов праці належить до виключної компетенції товариства і роботодавець, керуючись нормами трудового законодавства, самостійно вирішує питання як працівникам змінювати істотні умови праці

Вважає, що твердження, яке міститься в оскаржуваному рішенні, про те, що «АТ «Львівгаз» повністю контролювався державою в особі «Нафтогаз України» від імені якої діє АТ «ДАТ « Чорноморнафтогаз». АТ «Львівгаз» передав ЦМК з розподілу газу одному з підприємств державної групи Нафтогаз- ТОВ «Газорозподільні мережі України». ТОВ «Газорозподільні мережі України» замінив АТ «Львівгаз» у діяльності та 97% працівників АТ «Львівгаз» були працевлаштовані на аналогічні посади у Львівську філію ТОВ «Газорозподільні мережі України», деякі ІТР працівники працюють у АТ «Львівгаз» та по сумісництву у ТОВ «Газорозподільні мережі». Можливість переходу на роботу у ТОВ «Газорозподільчі мережі» АТ «Львівгаз» гарантувало листом № ЛГ-17701/10923 від 22.09.2023 перед управителем під час перевірки стану справ ініційованої державним органом АРМА», не ґрунтуються на жодному доказі чи нормах права і є не зрозумілим, «що значить з правової точки зору висновок суду: «повністю контролювався державою», оскільки в українському законодавстві такі терміни і визначення відсутні».

Покликання на зміст листа № ЛГ-17701/10923 від 22.09.2023 вважає «лише цитуванням доводів позовної заяви позивачки без САМОСТІЙНОГО аналізу змісту даного листа», оскільки у цьому листі «лише констатовано факт наявності певної кількості працівників на АТ «Львівгаз» та зазначено що існує можливість працевлаштування таких працівників у Львівській філії ТОВ «Газорозподільні мережі України», яка була нещодавно створена та відповідно де існують вільні вакансії», однак «жодним чином не зазначено про: можливість ПЕРЕВОДУ працівників з одного підприємства на інше; наявність будь яких ГАРАНТІЙ працевлаштування».

Звертає увагу на те, що ДАТ «Чорноморнафтогаз» «позбавлено можливості … давати будь-які вказівки, розпорядження іншому підприємству (акціонерному товариству)».

Висновок суду про те, що «ухвалюючи рішення, слід враховувати положення Директиви ради 2001/23/ЄС від 12 березня 2001 року про наближення законодавств держав-членів щодо захисту прав працівників у випадку передання підприємств або бізнесу чи частин підприємств або бізнесу. Саме господарська діяльність при передачі частини підприємства, зокрема ТОВ «Газорозподільчих мереж» не могла погіршувати чи порушувати трудове законодавство працівників, в тому числі працівників юридичного відділу. АТ «Львівгаз» було відомо про обов`язок забезпечити працівників роботою на іншому підприємстві, якому передано ЦМК, що стало підставою для зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, що підтверджується наявним у матеріалах справи листом № ЛГ-17701/10923 від 22.09.2023 року адресованим АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», вважає таким, що базується на довільному трактуванні норм зазначеної директиви, оскільки правонаступництвом у трудових відносинах вважається:

-продовження трудових відносин з працівниками у разі зміни власника підприємства, установи, організації, реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу);

-продовження трудових відносин з працівниками у разі зміни власника майна чи його частин;

-перехід прав і обов`язків від одного роботодавця до іншого.

Звертає увагу на те, що:

-«працівники АТ «Львівгаз» не ПЕРЕВОДИЛИСЬ до Львівської філії ТОВ "Газорозподільні мережі України", яка є окремим підприємством без ознак правонаступництва»;

-«ТзОВ «Газорозподільні Мережі України» не є ні правонаступником АТ «Львівгаз» ні засновником чи заснованим підприємством, чи будь-яким чином пов`язаним підприємством»;

-«ТзОВ «Газорозподільні Мережі України» не отримали жодних зобов`язань щодо працевлаштування колишніх чи діючих працівників АТ «Львівгаз»,

а відтак вважає, що «відсутній правовий механізм який би забезпечив можливість одного діючого підприємства ГАРАНТУВАТИ працевлаштування на іншому».

Вважає, що положення ст. 32 КЗпП України, які діють субсидіарно із положеннями ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», встановлюють для роботодавця обов`язок повідомити про зміну істотних умов праці лише працівника, однак необхідності повідомлення профспілкового органу вказані норми не передбачають.

Вважає, що особистий підпис позивачки в повідомленні про заплановані зміни істотних умов праці від 23.10.2023 року свідчить про те, що таке було вручено особисто позивачці 23.10.2023 року, а «отже, АТ "Львівгаз" виконано вимоги ч.2 ст. 3 Закону України, Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану - повідомлено ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці не пізніш як до запровадження таких умов».

Звертає увагу на те, що в абзаці 2 даного повідомлення зазначено прохання письмово повідомити відповідача до 15:00 год. 23 жовтня 2023 року про рішення про згоду або відмову продовжувати роботу за новим режимом роботи з наведенням форма згоди/незгоди працівника наступного змісту: «Працювати на умовах чотириденного робочого тижня з тривалістю робочої зміни 1 (одна) година з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу: згоден (згідна)/не згоден (не згідна) (підпис працівника) (ПІБ працівника) (дата», однак позивачка не повідомила Товариство про своє бажання працювати за новим режимом роботи до 15:00 год. 23 жовтня 2023 року.

При цьому звертає увагу на те, що відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 23 грудня 2020 року у справі № 447/334/18), закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці і не встановлює, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі.

Вважає, що запровадження зміни істотних умов праці належить до виключної компетенції товариства, а оскарження позивачем вжитих заходів є втручанням в господарську діяльність відповідача.

Вважає, що на період воєнного стану трудові відносини на всій території України без жодних винятків регулюються спеціальним законом "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", а норми законодавства про працю не застосовуються в частині, що врегульована нормами Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", а тому вважає «домислом» висновки суду про те, що «зміна істотних умов праці за позицією відповідача випливала із зупиненням ліцензії АТ «Львівгаз», а не пов`язана з воєнним станом. Сам факт введення воєнного стану не може вважатися належною правовою підставою для невиконання зобов`язань. Обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання рішення та військовими діями» (том 2, а.с. 28-48).

Позивачка ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 16 грудня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити повністю заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яку стягнути з АТ «Львівгаз» на її користь в розмірі 60 000 грн. (том 2, а.с. 91-95).

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 пояснила, що 14.11.2024 року відповідач на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 13 листопада 2024 року видав наказ про поновлення її на роботі, вона виходила на роботу, однак приблизно у середині грудня 2024 року подала відповідачу заяву про її звільнення з роботи і на даний час вже працює у іншій установі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів та їхніх представників на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах доводів та вимог поданих на ці рішення апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що:

-«АТ «Львівгаз» повністю контролювався державою в особі «Нафтогаз України» від імені якої діє АТ «ДАТ « Чорноморнафтогаз». … ТОВ «Газорозподільні мережі України» замінив АТ «Львівгаз» у діяльності та 97% працівників АТ «Львівгаз» були працевлаштовані на аналогічні посади у Львівську філію ТОВ «Газорозподільні мережі України»… Можливість переходу на роботу у ТОВ «Газорозподільчі мережі» АТ «Львівгаз» гарантувало листом № ЛГ-17701/10923 від 22.09.2023 перед управителем під час перевірки стану справ ініційованої державним органом АРМА … Саме господарська діяльність при передачі частини підприємства, зокрема ТОВ «Газорозподільчих мереж» не могла погіршувати чи порушувати трудове законодавство працівників … АТ «Львівгаз» було відомо про обов`язок забезпечити працівників роботою на іншому підприємстві, якому передано ЦМК, … що підтверджується наявним у матеріалах справи листом № ЛГ-17701/10923 від 22.09.2023 року адресованим АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз». … Ведення господарської діяльності, яка контролювалася АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» не спричинило зміни істотних умов праці в організації підприємства … В той же час, відповідачем не вжито жодних заходів для працевлаштування позивачки ОСОБА_1 , якщо відповідач вважав, що мало місце зміна істотних умов в організації її роботи та брав на себе обов`язок по працевлаштуванню»;

-«належних та допустимих доказів на підтвердження того, що через прийняття постанови НКРЕКП, якою зупинено дію ліцензії з розподілу природного газу у АТ «Львівгаз», відповідно відбулися зміни в організації виробництва та зазначене спричинило зміну істотних умов праці юрисконсульта, відповідачем не надано, а судом таких доказів не здобуто»;

-«в порушення вимог ч.4 ст.247 КЗпП України відсутня згода профспілкової організації на зміну істотних умов праці»;

-«відмови (позивачки) від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці не було»;

-«23 жовтня 2023 року (позивачка) була допущена до роботи, виконувала свої функціональні обов`язки протягом цілого робочого дня, у відповідача не було підстав вважати, що вона відмовилася від продовження роботи за новими умовами та режимом робочого дня»;

-«АТ «Львівгаз» не доведено, що відбулася зміна істотних умов праці в організації виробництва і праці, відповідно відсутні істотні зміни умов праці працівників юридичного відділу, … позивачка ОСОБА_1 , не відмовлялася від продовження роботи, а приступила та продовжувала працювала, відтак у відповідача АТ «Львівгаз» не було правових підстав для її звільнення»;

-«зупинення дії ліцензії не вплинуло на обсяг роботи та кількість судових справ, учасником яких є роботодавець, оскільки зупинення ліцензії не має наслідком закриття проваджень у всіх судових справах, стороною яких є АТ «Львівгаз»;

-«після звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта у АТ «Львівгаз» після зупинення дії ліцензії на підприємство прийняті нові працівники …, які здійснюють роботу у юридичному відділі та забезпечують представництво АТ «Львівгаз» у судах»;

-«пропозиції щодо працевлаштування у Львівській філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» позивачці не надходило, що суперечило листу № ЛГ-17701/10923 від 22.09.2023 року, якого АТ «Львівгаз» адресувало управителю активів АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» як гарантію забезпечення працівників роботою».

Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки судом зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак такі не відповідають фактичним обставинам справи, а також зроблені з порушення норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма учасниками справи те, що:

-03.06.2022 року позивачку ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду юрисконсульта АТ «Львівгаз» (том 1, а.с. 21-24);

-24.10.2023 року позивачку ОСОБА_1 наказом № 430-к/тр було звільнено з роботи з 24.10.2023 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п.6 ст.36 КЗпП України) (том 1, а.с. 13).

За змістом пункту 6 статті 36 КЗпП України, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, є підставами для припинення трудового договору.

Статтею 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою (частина 3). Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згідний на продовження роботи в нових умовах, трудовий договір припиняється на підставі пункту 6 статті 36 цього Кодексу (частина 4).

Зміна істотних умов праці, передбачена ч.3 ст.32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності чи штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №582/1001/15-ц.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів міститься роз`яснення про те, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці.

Судами також встановлено та стверджується матеріалами справи те, що 31.08.2023 року постановами НКРЕ КП:

-№ 1595 зупинено дію ліцензії з розподілу природного газу, виданої АТ ЛЬВІВГАЗ (том 1, а.с. 141);

-№ 1596 Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року № 1839 та врегулювання питань щодо провадження ТОВ Газорозподільні мережі України діяльності з розподілу природного газу», зобов`язано ТОВ «Газорозподільні мережі України до 31 грудня 2023 року забезпечити виконання зобов`язань, покладених на АТ Львівгаз, за результатами здійснених НКРЕКП заходів державного контролю діяльності АТ «ЛЬВІВГАЗ» з розподілу природного газу за попередні роки та які будуть покладені за результатами заходів державного контролю НКРЕКП діяльності АТ «ЛЬВІВГАЗ» за 2022?2023 роки, у частині: прийняття на баланс Львівської філії ТОВ Газорозподільні мережі України з балансу АТ «Львівгаз» вузлів обліку природного газу, у тому числі тих, що були встановлені (замінені); виконання в повному обсязі заходів Плану розвитку газорозподільної системи на 2020?2029 роки газорозподільного підприємства АТ «Львівгаз», затвердженого постановою НКРЕКП від 24 грудня 2019 року № 3076, Плану розвитку газорозподільної системи на 2021?2030 роки газорозподільного підприємства АТ «ЛЬВІВГАЗ», затвердженого постановою НКРЕКП від 30 грудня 2020 року № 2799, Плану розвитку газорозподільної системи на 2022 ? 2031 роки газорозподільного підприємства АТ «ЛЬВІВГАЗ», затвердженого постановою НКРЕКП від 22 грудня 2021 року № 2797, Плану розвитку газорозподільної системи на 2023 ? 2032 роки газорозподільного підприємства АТ «Львівгаз», затвердженого постановою НКРЕКП від 19 грудня 2022 року № 1706, та передачі створених активів на баланс Львівської філії ТОВ Газорозподільні мережі України; виконання інших зобов`язань, покладених НКРЕКП на АТ Львівгаз за результатами заходів державного контролю ліцензованої діяльності АТ Львівгаз.

Наведене вище свідчить про те, що АТ Львівгаз відносилось до суб`єктів природних монополій на території м. Львова та Львівської області та здійснювало основний вид господарської діяльності, від якого товариство отримувало грошові кошти - розподіл природного газу - до 01.09.2023 року. Зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу АТ Львівгаз спричинило втрату основного виду діяльності для товариства - неможливість здійснювати розподіл природного газу.

18.09.2023 року рішенням Правління АТ Львівгаз (протокол № 26) з метою забезпечення ефективної оптимізації умов праці та раціонального використання робочого часу було погоджено проведення на підприємстві змін істотних умов праці та запровадження неповного робочого часу, а саме: по 1 годині з понеділка по четвер, до дня припинення або скасування воєнного стану, з оплатою пропорційно відпрацьованому часу (том 1, а.с. 139).

19.09.2023 року, у зв`язку із відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності підприємства пов`язаних із призупиненням з 01.09.2023 року дії ліцензії АТ «Львівгаз» на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, а також враховуючи вищезгадане рішення правління № 26 від 18.09.2023 року, АТ Оператор газорозподільної системи Львівгаз було видано наказ № На-581-0923 Про зміну істотних умов праці, який стосувався (в тому числі) змін істотних умов праці і позивачки ОСОБА_1 (том 1, а.с.14-19).

На переконання колегії суддів, наведені вище обставини переконливо свідчать про те, що у АТ «Львівгаз» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, що і спричинило зміну істотних умов праці, зокрема і позивачки ОСОБА_1 .

Статями 42 та 44 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці.

Підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами (частина 1 статті 62 ГК України).

Згідно з частиною першою статті 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України).

Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Висновок щодо права підприємства самостійно визначати організаційну структуру міститься у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17).

Питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці є складовою права на управління діяльністю підприємством і є виключними повноваженнями органу управління АТ «Львівгаз», а тому надання судом оцінки доцільності таких змін може бути розцінено, як втручання у виключні повноваження правління АТ «Львівгаз» на управління діяльністю підприємства: наведена позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 185/5041/18 (провадження № 61-5509св21).

Крім того, суд не вправі оцінювати правомірність (неправомірність) змін в організації виробництва і праці (постанова Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22, провадження № 61-162св23).

З урахуванням наведеного вище колегія суддів приходить до висновку про те, що правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Львівгаз №На-581-0923 від 19.09.2023 року Про зміну істотних умов праці в частині, що стосується зміни істотних умов праці ОСОБА_1 , відсутні, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Положення ст.32 КЗпП України, які діють субсидіарно із положеннями ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», встановлюють для роботодавця обов`язок повідомити про зміну істотних умов праці лише працівника. Необхідності повідомлення профспілкового органу вказані норми не передбачають.

Відтак щодо погодження питання змін в організації виробництва і праці з профспілковою організацією, на яке посилається позивачка в позовній заяві, то ст.ст. 32, 247 КЗпП України не передбачено такого погодження з виборним органом первинної профспілкової організації, а відтак - обов`язок відповідача щодо погодження з профспілковою організацією встановлення позивачці режиму роботи з неповним робочим днем та зміна системи оплати праці відсутній.

Аналіз положень статті 36 КЗпП України свідчить про те, що звільнення на підставі пункту 6 вказаної статті (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці) є самостійною, незалежною від інших підстав (наприклад припинення трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41), підставою для припинення трудового договору.

Положеннями статті 43 КЗпП України регулюється процедура та підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Таким чином, необхідність отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення працівника вимагається лише у випадку припинення з ним трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 ст.36 КЗпП України (припинення з ініціативи роботодавця), а не з підстав, передбачених пунктом 6 ст.36 КЗпП України.

Крім цього, слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Відтак, доводи позивачки щодо необхідності отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на її звільнення на підставі п.6 ст.36 КЗпП України до уваги прийматися не можуть.

Позивачку ОСОБА_1 з наказом АТ Львівгаз № На-581-0923 від 19.09.2023 року Про зміну істотних умов праці та повідомленням від 23.10.2023 року Про заплановані зміни істотних умов праці було письмово ознайомлено під її власноручний підпис 23.10.2023 року (том 1, а.с. 124).

Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії повідомлення (том 1, а.с. 124), цим повідомленням позивачку не лише повідомлено про зміну її істотних умов праці з 25 вересня 2023 року, а й про необхідність до 15.00 год. 23 жовтня 2023 року письмово повідомити про її рішення про згоду або відмову продовжувати роботу за новим режимом роботи. Вказано, що у випадку ненадання письмової згоди продовжувати роботу, 24 жовтня 2023 року її звільнять на підставі п.6 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до положень ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Аналіз вказаного положення законодавства дає підстави для висновку про те, що працівників можна попереджати про зміну істотних умов праці відразу після ухвалення роботодавцем відповідного рішення про таку зміну, але не пізніше допуску до роботи зі зміненими умовами праці.

З урахуванням обставин справи суд вважає, що повідомлення позивача про зміну істотних умов праці роботодавцем відбулось з чітким дотриманням вимог спеціального закону щодо строку повідомлення, а саме - не пізніш як до запровадження таких умов, а тому доводи сторони позивача щодо недотримання строку повідомлення чи неправильного тлумачення відповідачем положень ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до уваги прийматися не можуть.

Ні позовна заява, ні матеріали справи в цілому не містять доводів та/чи доказів про те, що позивачка письмово повідомляла відповідача про свою згоду продовжувати роботу за новим її режимом.

Звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи, пов`язаною із зміною істотних умов праці, не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.

Закон детально не регламентує порядок відмови працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці і не встановлює, що передбачена пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незгода працівника продовжувати роботу з такими змінами в нових умовах має бути у письмовій формі (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 447/334/18).

У згаданому вище повідомленні, яке позивачка підписала 23.10.2023 року, чітко було зазначено форму повідомлення роботодавця про рішення про згоду або відмову продовжувати роботу за новим режимом роботи письмова. Позивачка з вказаною обставиною була обізнана, жодних заперечень в цій частині не висловлювала, а відтак погодилась із запропонованою роботодавцем формою повідомлення про своє рішення, однак письмово роботодавця про своє рішення не повідомила, що (на переконання колегії суддів) свідчить про відсутність згоди позивачки на продовження трудових відносин з відповідачем в нових умовах праці.

Про незгоду позивача із зміною її істотних умов праці, а відтак продовження трудових відносин в нових умовах, свідчить і одна із заявлених позовних вимог позивача - визнання незаконним та скасування наказу відповідача про зміну істотних умов праці: наведені висновки відповідають висновкам, які викладені Верховним Судом в постанові від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22 (провадження № 61-162св23).

Відтак, колегія суддів вважає, що за наведених вище обставин відповідач, як роботодавець, обґрунтовано прийшов до висновку про те, що позивач відмовилась від продовження роботи при змінених умовах праці, а тому 24 жовтня 2023 року правомірно видав оскаржуваний наказ про звільнення і правові підстави для скасування цього наказу відсутні.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно, підлягає скасуванню і додаткове рішення суду від 16 грудня 2024 року про часткове стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 13 листопада 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» про визнання недійсними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 13 серпня 2025 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.