Номер провадження: 22-ц/813/4718/25
Справа № 501/2770/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

правонаступник позивача ОСОБА_2

представник позивача ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

представник відповідача ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року, постановлену у складі судді Петрюченко М.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та поділ спільного майна,-

встанови:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 14.08.2020 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 з позовом про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та поділ спільного майна (а.с.1-8 т.1), згідно якого просить суд:

1. Визнати спільною сумісною власністю:

- будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 95,2 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м з господарськими спорудами №1-5,I., та земельну ділянку площею 0,0612 га, кадастровий номер :02:020:0133, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, за адресою: АДРЕСА_2 , на якій розміщений вказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами, вартістю 1 680 000 грн.

- матеріали, обладнання, які використані для будівництва самочинної будівлі стін та фундаменту розміром 6х8 м, що розміщена на вищевказаній земельній ділянці, вартістю 60 000 грн.

2. Поділити вищевказане майно, шляхом стягнення на користь позивача з відповідачки вартості частини будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами з врахуванням вартості земельної ділянки, в розмірі 840 000 грн. та вартості частки матеріалів, обладнання, які використані для будівництва самочинної будівлі стін та фундаменту розміром 6х8 м. в розмірі 30 000 грн. а всього 870 000 грн., з припиненням права позивача спільної сумісної власності на вказане майно.

Позов обґрунтовано тим, що позивач з відповідачкою проживали однією сім`єю без укладення шлюбу з 1991 року. З 18.04.2009 року по теперішній час перебувають у шлюбі, на даний час подали спільну заяву до органу РАЦС про розірвання шлюбу.

Позивач вказує, що на праві особистої власності відповідачці належав садовий будинок АДРЕСА_1 , який в 2011 році ними знесено та на його місці в період з 2011 по 2014 роки збудовано новий будинок загальною площею 95,2 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м з господарськими спорудами №1-5,I. Із старих будівель залишився лише гараж, ОСОБА_6 та комора В (на даний час знесена і на її місці в 2019 році збудовано стіни будівлі на стрічковому фундаменті 6х8 м.).

Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0612 га, кадастровий номер :02:020:0133 з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, за адресою: АДРЕСА_2 , що належала відповідачці на праві власності на підставі державного акту на право власності на землю, серія та номер: I-ОД №027590, виданий 13.02.1998 виконавчим комітетом Іллічівської міської ради народних депутатів Одеської області, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.10.2017, реєстраційний номер 108.

За час шлюбу з відповідачкою позивач працював на Іллічівському судноремонтному заводі в якості маляра та, крім того, починаючи з 1989 року по 2016 роки включно, систематично ( по декілька раз на рік) працював також на судах далекого плавання в якості ремонтника-маляра, де отримував значну заробітну плату, за рахунок якої збудовано вищевказаний будинок та незавершену самочинну будівлю. Відповідачка тривалий час не працювала, а приблизно з 2007 року перебуває на пенсії та отримує пенсію в незначному розмірі.

Після закінчення будівництва будинку з 2015 року вони разом постійно проживали в зазначеному будинку, хоча й були зареєстрованими в належній позивачу на той час на праві власності квартирі для малосімейних АДРЕСА_3 .

22.09.2017 року за пропозицією відповідачки він (позивач) подарував вищевказану квартиру її сину ОСОБА_7 , залишаючись в ній зареєстрованим.

Новозбудований садовий будинок загальною площею 95,2 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м., споруди №1- 5,I, гараж, Б, комора, В, за адресою АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці кадастровий номер: :02:020:0133, реєстраційний номер 108 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві власності на ім`я ОСОБА_4 31.10.2017, реєстраційний номер 108.

Позивач стверджує, що останнім часом у них з відповідачкою почали виникати конфлікти. Відповідачка створила неможливі умови для спільного з нею проживання, не визнає прав власності позивача на вищевказані садовий будинок і земельну ділянку. З метою запобігання подальших конфліктів з відповідачкою він (позивач) вимушений на даний час проживати в квартирі для малосімейних АДРЕСА_3 , в якій він зареєстрований, але яку 22.09.2017 за пропозицією відповідачки позивач подарував її сину ОСОБА_7 . Отже, існує ризик того, що він може залишитись без житла. Іншого житла у нього не має.

Садовий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0612 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, та призначений для проживання однієї сім`ї. Відтак, будинок поділу не підлягає. У зв`язку з припиненням сімейних відносин з відповідачкою та виникненням неприязних відносин між сторонами, подальше спільне використання будинку є неможливим. Матеріали, обладнання тощо, які були використанні в процесі самочинного будівництва стін на стрічковому армованому фундаменті 6 х 8 м, з врахуванням їх стану та стадії будівництва, поділу в натурі також не підлягають, залишаються у володінні відповідачки, тому позивач вважає, що остання зобов`язана компенсувати позивачу частину їх вартості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Іллічівського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 , як правонаступника в порядку спадкування за законом після смерті померлого позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно подружжя та поділ спільного майна задоволено частково.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать про те, що зазначений в довідці голови правління садового товариства «Судноремонтник» від 18.10.2017 садовий будинок спорудження 1965 року, сарай, комора (а.с.81 т.1) були фізично знищені, а на їх місці після 2010 року зведено нову будівлю садового будинку. Спірний садовий будинок побудовано в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в 2012-2014 роках. Після закінчення будівництва будинку сторони разом постійно проживали в зазначеному будинку, будучи зареєстрованими в належній позивачу на праві власності квартирі для малосімейних АДРЕСА_3 , яку 22.09.2017 позивач подарував сину відповідачки ОСОБА_7 ..

Вказує, що допитані у справі свідки підтвердили особисту участь ОСОБА_1 в створенні та набутті спірного майна. Посилання відповідачки на те, що будівельні матеріали набувались особисто нею, не мають вирішального значення для вирішення спору, оскільки нею не заперечується, що будівельні матеріали для будівництва спірного будинку та будівництво спірного будинку відбувались за час шлюбу з позивачем.

Отже, садовий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 95,2 кв.м, житловою площею 50,5 кв.м з господарчими спорудами №1-5,I набутий за час шлюбу та належить ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Стосовно самочинної будівлі, суд першої вказав, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності самочинного будівництва, переліку матеріалів та обладнання, використаних при будівництві, їх вартості. Тому позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності на матеріали, обладнання тощо, які використані для будівництва самочинної будівлі стін та фундаменту розмірами 6х8 метрів,, що розміщена на вищевказаній земельній ділянці, а також вимоги про їх поділ не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю достатніх доказів наявності та складу матеріалів, обладнання тощо, які використані для будівництва самочинної будівлі.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти по оскаржуваній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

З рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 31.01.2025 року відповідач не згодна частково, та вважає, таким, що ухвалене з грубими порушеннями норм матеріального та процесуального права, з неправильним установлення обставин, що мають значення для справи, з неправильною оцінкою доказів, і підлягає скасуванню.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги скаржник посилається на те, що досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать про те, що зазначений в довідці голови правління садового товариства «Судноремонтник» від 18.10.2017 садовий будинок спорудження 1965 року, сарай, комора були фізично знищені, а на їх місці після 2010 року зведено нову будівлю садового будинку. Спірний садовий будинок побудовано в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в 2012-2014 роках. Після закінчення будівництва будинку сторони разом постійно проживали в зазначеному будинку, будучи зареєстрованими в належній позивачу на праві власності квартирі для малосімейних АДРЕСА_3 , яку 22.09.2017 позивач подарував сину відповідачки ОСОБА_7 .

Фактично суд першої інстанції повністю узяв за основу свого рішення доводи та пояснення викладені позивачем у процесуальних документах, повністю проігнорувавши матеріали справи та пояснення представника відповідача, які залучені судом до справи у судовому засіданні 30.01.2025 року.

Звертає увагу суду, що жодного доказу, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 постійно мешкали у спірному будинку після його реконструкції в матеріалах справи не має. На підставі чого, судом зроблено такий висновок не відомо.

Скаржник зазначає, що Садове товариство «Судноремонтник» в особі голови правління Л.М. Білик не є спеціалістами в галузі містобудівельної діяльності. Таким чином, суд першої інстанції вважає доведеним факт нового будівництва на підставі відомостей наданих Садовим товариством «Судноремонтник», яке не знає що дійсно відбувалося на земельній ділянці, що належить ОСОБА_4 , не є організацією, в якій працюють спеціалісти в галузі містобудівельної діяльності, як це наглядно видно з тексту листів.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухвалені рішення проігнорував висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, на який посилався представник відповідача у судовому засіданні 30.01.2025 року.

Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Інформаційна довідка № 218523014 від 31.07.2020 року додана позивачем до позову) підставою для реєстрації нерухомого майна: садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 95,2 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м. з господарськими спорудами № 1-5,1, є довідка, серія та номер: 71, виданий 18.10.2017 року, видавник: голова правління СТ "Судноремонтник".

Згідно інформації зазначеної в довідці ОСОБА_4 є членом СТ "Судноремонтник", протокол № 1 від 30.01.1993 року. На її ім?я зареєстровано земельну ділянку пл. 0,0612 га № 9 по 6 лінії. На вказаній ділянці розташовані: садовий будинок споруджений 1965 році, гараж, комора. Заборгованість по внескам відсутня. Це сама та довідка (лист), на яку суд першої інстанції взагалі не звернув увагу.

Також скаржником зазначається, що чинне законодавство не встановлює обов?язку вводити в експлуатацію індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй Постанові від 15.01.2021 року по справі № 1540/3952/18 прийшов до наступних висновків: Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Наведені норми говорять про те, що саме по цій процедурі було зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_4 за ОСОБА_4 .

Таким чином, реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_4 за відповідачем не є підставою набуття нею права власності, а є фактично оформленням документів на будинок АДРЕСА_4 , а набула відповідач його від своїх батьків коли стала членом СТ "Судноремонтник" а саме у 1993 році.

Також в апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що допустимих доказів отримання позивачем доходу у період з 2012 року по 2016 рік до суду не надано.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити судове рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомленні про дату, місце та час судового засідання, однак до судового засідання з`явилась лише представник скаржника та надала свої пояснення, заяв про відкладення не надавали, що у відповідності до ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 на праві особистої власності належить садовий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0612 га, кадастровий номер :02:020:0133, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11-12 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.07.2020 вбачається, що на підставі договору дарування від 22.09.2017 ОСОБА_7 належить квартира АДРЕСА_5 (а.с.13 т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, 01.09.2020 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.69 т.1).

Із довідки голови правління садового товариства «Судноремонтник» від 18.10.2017, виданої на ім`я ОСОБА_4 , слідує, що остання є членом с/т «Судноремонтник» на підставі рішення правління, протокол №1 від 30.01.1993. На її ім`я зареєстровано земельну ділянку площею 0,0612 га №9 по лінії 6, на якій розташовані садовий будинок спорудження 1965 року, сарай, комора (а.с.81 т.1).

Згідно технічного паспорту на садовий будинок АДРЕСА_1 лінії СТ «Судноремонтник», виготовленого КП «БТІ» Чорноморської міської ради станом на 22.09.2017, садовий будинок складається з двох поверхів зальною площею 95,2 кв.м, житловою 50,5 кв.м, об`ємом 396 куб. метрів, 1965 року побудови, гараж літ. «Б», площею 20,4 кв.м, 1970 року побудови, комора літ. «В», площею 1,5 кв.м, 1990 року побудови (а.с.82-87 т.1).

Земельна ділянка №6/9, що розташована на території с/т «Судноремонтник» площею 0,061 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий №:02:020:0133, належить ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 13.02.1998, виданого на підставі рішення виконкому Іллічівської міської ради народних депутатів Одеської області від 25.12.1997 №621/1 (а.с.88, 90-93, 115 т.1).

У своєму листі від 18.12.2020 на запит адвоката, КП «БТІ» Чорноморської міської ради повідомило про те, що згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 при виконанні технічної інвентаризації матеріали конструктивних елементів та рік побудови будинків, господарських будівель і споруд вказує замовник. Замовником технічної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_2 була ОСОБА_4 . Саме з таких підстав рік забудови садового буцдинку вказан - 1965 рік (а.с.110 т.1).

В листах від 21.12.2021 (а.с.112 т.1) та від 21.05.2021 (а.с.164-166 т.1) на запит адвоката, голова правління с/т «Судноремонтник» додатково повідомила, що земельна ділянка № НОМЕР_1 по лінії 6 садового товариства «Судноремонтник» до 29.01.1993 була у володінні ОСОБА_9 батька ОСОБА_10 . На вказаній земельній ділянці був будиночок кам`яний з покрівлею із руберойду, площею 18 + 9 кв.м, будівельним об`ємом 136,5 метрів кубічних. Вказані відомості містяться в Анкеті ОСОБА_11 на ділянку 9/VI та в Акті оцінки садової ділянки без дати, складеному на підставі Постанови Ради міністрів Української РСР №163 від 01.04.1982, оригінали яких зберігаються в справах с/т «Судноремонтник». Після 2010 року садовий будинок 1965 року побудови знесено і на його місці збудовано новий двоповерховий будинок (а.с.112-117, 164-166 т.1).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12 (а.с.143 т.1), ОСОБА_13 (а.с.144 т.1), ОСОБА_14 (а.с.145 т.1), ОСОБА_15 (а.с.146 т.1), ОСОБА_12 (а.с.197 т.1), а також позивач ОСОБА_1 , допитаний в якості свідка за його згодою (а.с.198 т.1), пояснили, що «старий» одноповерховий будинок №9 по лінії 6 в СТ «Судноремонтник», можливо 1965 року побудови, загальною площею біля 20 кв.м, знесено після 2010 року та на його місці на протязі 2011-2013 років збудовано новий двоповерховий будинок. ОСОБА_1 приймав особисту участь в організації та будівництві будинку. Від «старого» будинку після його знесення залишались лише голі стіни з буту.

Згідно висновку судової комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №1021/2023 залишкова вартість відновлення (заміщення) садового будинку на даний час складає 1045865 грн., а залишкова вартість відновлення (заміщення) садового будинку (умовно - до реконструкції), виходячи з наступних характеристик: стіни з буту, будівельний об`єм 136,5 куб. м, складає 390 530 грн., що складає 37/100 від 1045865 грн. (а.с.99-107 т.2).

У Висновку експерта містяться визначення вживаних термінів («приміщення» частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу та виходу, будівельний об`єм будинку - земельні поліпшення, в яких розташовані приміщення, призначенні для перебування людини, розміщення рухомого майна тощо (аркуш 6 Висновку). В якості функціонального аналога для оцінки об`єкта експертом прийнято тип 1-6 (8) «Одноповерховий кам`яний житловий будинок з бутового каменю-пісковику» загальний будівельний об`єм - 136,5 куб.м, фізичний знос 0. (аркуш 14 Висновку), тобто, в якості аналогу експертом взята вартість готового до експлуатації кам`яного житлового будинку будівельним об`ємом 136,5 кум.м., тобто будинку з приміщеннями, обмеженими будівельними елементами (стіни, крівля), призначеного для перебування людей тощо. Тоді як за обставинами справи раніше існуюча будівля будинку була фізично знищена із залишенням лише частини огороджувальних конструкцій.

Отже, у суду відсутні достовірні докази залишкової вартості матеріалів, які конструктивно були використані при новому будівництві, як і відсутні відомості про дійсну ринкову вартість спірної будівлі з врахуванням вартості земельної ділянки.

Представник відповідачки 01.03.2024 подав до суду додаткові докази на підтвердження того, що будівництво та закупівля будівельних матеріалів здійснювались безпосередньо ОСОБА_4 .

Із наданих Актів виконаних робіт № 1-4 від 25.09.2012, 05.10.2012, 13.10.2012 та 27.10.2012 слідує, що у зазначений період часу за адресою « АДРЕСА_2 » виконувались такі роботи, зокрема, як: демонтаж старого даху, демонтаж перекриття над старою будівлею, демонтаж каменя, розробка ґрунту, бетонування фундаменту, кладка прибудови із пінобетону та кладка стін другого поверху, установка «армопоясів», монтаж балок перекриття (а.с.184-187 т.2).

В Акті №4 від 27.10.2012 містяться зауваження виконавця робіт щодо товщини балок перекриття між першим та другим поверхами, а також між другим поверхом та горищем. На актах містяться підписи від імені «виконавця» Сколоздра О.З. та «замовника» ОСОБА_4 (а.с.187 т.2).

Представником відповідачки надані також копії видаткових накладних магазину «БудМА» від 06.03.2014, 28.05.2014, 02.06.2014, 30.09.2014, 02.10.2014, 03.10.2014, 13.10.2014, 15.10.2014, 18.10.2014, 27.10.2014 на придбання будівельних матеріалів (OSB-3,8 мм, клей для плитки, сітка для штукатурки, цемент тощо) (а.с.201-209, 218 т.2), в яких зазначено адресу «6 лінія буд. 9» (від 06.03.2014, від 30.09.2014, від 13.10.2014). Вказані накладні не містять даних про особу платника та одержувача матеріалів.

У видатковій накладній ТОВ «Епіцентр» від 27.04.2017 містяться відомості про купівлю штукатурки мозаїчної на суму 3056 грн., але не міститься відомостей про платника, адресу поставки та одержувача (а.с.235 т.2).

У видатковій накладній ТОВ «Епіцентр» від 02.05.2017 містяться відомості про купівлю фарби фасадної та інше на загальну суму 2068 грн. та зазначено прізвище ОСОБА_4 (а.с.235 т.2).

Фіскальні чеки за січень-квітень 2017 року містять інформацію про купівлю змішувачів для води, герметика тощо, не містять інформації про платника та одержувача матеріалів (а.с.236-237 т.2).

Надані представником відповідачки документи за квітень 2016 року про медичні аналізи ОСОБА_1 та його витрати на лікування у зазначений період часу не містять інформації щодо предмета доказування.

Аналіз наданих представником відповідачки доказів підтверджує обставини того, що знесення старої будівлі та капітальні роботи з нового будівництва за адресою АДРЕСА_2 велись, починаючи з вересня 2012 року, а опоряджувальні роботи велись у 2014 році, що підтверджує доводи позову та пояснення допитаних у справі свідків.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та виходячи з аналізу зазначених норм права, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що у позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов висновку, що апелянтом не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказане майно набуто (збудовано) сторонами під час перебування ними у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Під час розгляду справи судом не встановлено, що спірні об`єкти придбані за особисті кошти дружини чи чоловіка.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст.66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судова колегія вказує, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

У відповідності до статті другої Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.5 ст.12 зазначеного Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою собою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Досліджені судом першої інстанції та колегією суддів докази в своїй сукупності свідчать про те, що зазначений в довідці голови правління садового товариства «Судноремонтник» від 18.10.2017 садовий будинок спорудження 1965 року, сарай, комора (а.с.81 т.1) були фізично знищені, а на їх місці після 2010 року зведено нову будівлю садового будинку. Спірний садовий будинок побудовано в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в 2012-2014 роках. Після закінчення будівництва будинку сторони разом постійно проживали в зазначеному будинку, будучи зареєстрованими в належній позивачу на праві власності квартирі для малосімейних АДРЕСА_3 , яку 22.09.2017 позивач подарував сину відповідачки ОСОБА_7 (а.с.13, 52,53 т.1).

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що відповідачем у відзиву не заперечувався факт знесення та побудови нового будинку.

Колегія судів також зазначає, що стороною відповідача не надано до суду належних доказів того, що відповідачка була власником спірного майна до його реєстрації 31.10.2017.

Так, для проведення реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські, будівлі і споруди, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, подається виписка із по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради та документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку.

Записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24?753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»), хоча самі погосподарські книги та виписки з них не є правовстановлюючими документами на об`єкти нерухомого майна.

Отже, відомості з погосподарських книг можуть бути визнані як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності, проте в матеріалах справи відсутні виписки із погосподарської книги.

Колегія суддів акцентує увагу, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність позивачем матеріальної участі у придбанні вказаного нерухомого майна.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладені відповідачем заперечення щодо спільності набутого у шлюбі майна та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, потрібно зробити висновок, що відповідач, повинна була довести відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Щодо посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав правової оцінки тому, що позивач не надано допустимих доказів отримання доходу у період з 2012 року по 2016 рік до суду в обґрунтування свого позову, що дійсно за спільні сумісні кошти подружжя позивача та відповідача було збудовано будинок, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Як вже зазначалось вище, у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, і також у постанову Верховного Суду, від 22 січня 2020 року справа № 711/2302/18.

Відповідно доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав допустимих доказів отримання доходу, є безпідставними, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Посилання відповідачки на те, що позивач під час перебування з нею у шлюбі не мав достатнього рівня доходу для придбання та побудови нерухомого майна не має значення для вирішення цієї справи з огляду на те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів того, що спірний садовий будинок є її особистою власністю у відповідності до ст.57 СК. Її заперечення проти позовних вимог з підстав того, що у позивача не було власних коштів на створення спірного майна не мають вирішального значення у справі та, крім того, спростовуються доказами, наявними в матеріалах даної цивільної справи.

Щодо земельної ділянки, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що з визнанням права спільної сумісної власності на садовий будинок, підлягає визнанню право спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий №:02:020:0133, що виділена для будівництва та обслуговування вказаного будинку та на якій розміщений садовий будинок, зважаю на наступне.

Вказаний садовий будинок розміщений на земельній ділянці АДРЕСА_2 , що розташована на території с/т «Судноремонтник» площею 0,061 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий №:02:020:0133, що належить ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 13.02.1998.

В постанові Верховного суду України від 09.12.2015 у справі №6-814цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №2-3392/11 викладено висновок щодо застосування норми права за подібних правовідносин, згідно якому «Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_7 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі статті 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Зазначені норми, в першу чергу ст.120 ЗК України, закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Пунктом 2 статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.

Земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно дост.120 ЗК України,ст.377 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №199/2099/17, від 29 вересня 2022 року у справі №359/924/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №206/6366/17, у Постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №317/2520/19.

Інші доводи не є суттєвими та не слугують підставою для скасування по суті вірного рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду Одеської області від 31 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко