Номер провадження № 2-з/521/138/25
У Х В А Л А

11 серпня 2025 року м. Одеса

Суддя Хаджибейського районного суду міста Одеси Шевчук Н.О. розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про забезпечення позову до подання позовної заяви від 08.08.2025 року вх. №52544

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Хаджибейського районного суду міста Одеси із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви (вх. №52544), у якій просив суд вжити заходів забезпечення позову у вигляді: накладення арешту на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (загальною площею 1938, 4 м?) та є приватною власністю Приватного підприємства «Янтар», , власником якого є наразі ОСОБА_2 ; заборони державним реєстратором будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств, Міністерство юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження щодо внесення будь-яких відомостей та/або змін з будь-яких питань до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, проводити реєстраційні дії відносно Приватного підприємства «Янтар», щодо зміни та зміни відомостей про директора, підписантів, власників та розміру статутного капіталу Приватного підприємства «Янтар», а також щодо внесення змін до статуту Приватного підприємства «Янтар».

Також заявник просив суд залучити його для надання пояснень при розгляді заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову заявник вказав, що 12.04.1999 року ОСОБА_1 було створене Приватне підприємство «Янтар», яке він зареєстрував на свого друга, який до цього працював на іншому підприємстві ТОВ «Ківіт» Одеська філія, .

В подальшому, як зазначив заявник, 09.12 1999 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Заявник вказав, що в зв`язку з укладенням ним шлюбу у 2004 році Приватне підприємство «Янтар» було перереєстровано на брата його дружини - ОСОБА_4 , а потім у 2014 році на дружину - ОСОБА_3 , але фактично керівником підприємства був і залишається заявник.

За твердженнями заявника, у червні 2023 року ОСОБА_3 ініціювала питання щодо розлучення між нею та заявником.

Водночас, як дізнався заявник, 28.12.2023 року ОСОБА_3 без узгодження із заявником перереєструвала права на Приватне підприємство «Янтар» на доньку - ОСОБА_5 , а 12.06.2025 року ОСОБА_5 від імені якої діяла ОСОБА_3 , уклала із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Янтар».

Заявник вважає договори про передачу частки статутного капіталу від ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , а також від ОСОБА_5 до ОСОБА_2 - недійсними.

При цьому, як зазначено заявником, останньому стало відомо про те, що ОСОБА_2 опосередковано намагається продати нерухоме майно, яке фактично придбавав заявник, та яке внесено до статутного капіталу підприємства, та без його згоди, у зв`язку з чим, заявник змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсними вказаних правочинів та скасування відповідних реєстраційних дій.

Водночас, як зазначено заявником, після визнання ОСОБА_3 знову власником Приватного підприємства «Янтар», до суду ним буде направлена позовна заява про визнання за ним права власності на 1/2 частину нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та 1/2 частку корпоративних прав, а також поділ спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 до 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 до 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, та і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Водночас, суд зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено ст. 20 ГПК України, за змістом п. 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Натомість відповідно до положень ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №916/2813/18, суд касаційної інстанції вказав, що аналізуючи положення п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 03.11.2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20) дійшла висновку, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Згідно із ч. 1 ст. 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 та ч. 1 ст. 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в ст. 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть.

Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб.

У даній справі, за матеріалами заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, судом встановлено, що заявник у подальшому має намір звернутися до суду із позовом про визнання низки договорів про купівлю-продаж частки в статутному капіталі підприємства недійсними, за яким він не є стороною, і лише після того, як ОСОБА_5 набуде статусу одноосібного власника підприємства - звернутися до суду із позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, вказане заявником, суд розцінює, що на даному етапі (позиції заявника щодо недійсності низки правочинів щодо купівлі - продажу частки в статутному капіталі підприємства) спірними договорами не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, батьками та дітьми, а тому ці правочини не є правочинами у сімейних правовідносинах.

Ураховуючи викладене, суд зазначає, що справа в спорі про визнання недійсним укладеного одним з подружжя договору щодо розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи, в тому числі заява про забезпечення позову до подання позовної заяви, має розглядатися господарським судом відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України.

Таким чином, суд вважає, що заявником у даному разі помилково подано заяву про забезпечення позову (вх. №52544) до Хаджибейського районного суду міста Одеси.

При цьому, суд зауважує, що оскільки процесуальним законом прямо не передбачено, яке процесуальне рішення має прийняти суд у даному випадку, то суд, застосовуючи аналогію закону, що регулює подібні процесуальні питання.

Суд виходить з того, що ст. 32 ЦПК України передбачено можливість передачі на розгляд іншому суду (за підсудністю) цивільної справи, але процесуальний закон не передбачає передачі заяви про забезпечення позову на розгляд іншому суду в іншому судочинстві, тому відсутні підстави для застосування положень ст. 32 ЦПК України для подальшого руху вказаної заяви.

Суд також враховує, що заява про забезпечення позову є заявою термінового розгляду і тому її передача на розгляд іншого суду в порядку ст.32 ЦПК України суперечила б самій меті даного звернення.

Таким чином, застосовуючи у даному разі аналогію процесуального закону, судом приймається рішення про повернення даної заяви заявнику без розгляду і роз`яснює йому право звернутись із заявою про забезпечення позову до суду, якому предметно підсудний майбутній позов, який забезпечується.

Керуючись ч.1 ст.152, ч.10 ст.153 ЦПК України, Хаджибейський районний суд міста Одеси

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про забезпечення позову до подання позовної заяви повернути заявнику без розгляду як таку, що не підсудна Хаджибейському районному суду міста Одеси.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15-ти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвалу складено та підписано 11.08.2025 року.

Суддя Н.О. Шевчук