Справа № 211/6193/15-ц
Провадження № 6/211/137/25
У Х В А Л А

11 серпня 2025 року м. Кривий Ріг

Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Лебеженка В.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Строганової Е.О.,

розглянувши подання державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мартинюк Анастасії Миколаївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи,-

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мартинюк А.М. звернулася до суду з поданням, в якому просить суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України фізичну особу боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання зобов`язань, покладених на неї за виконавчим листом №211/6193/15-ц, виданим 02.08.2016 року про стягнення коштів у розмірі 1 435 516, 19 грн.

В обґрунтування подання зазначила, що на виконанні у Довгинцівському відділі державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження № 51878574 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь АТ КБ «Приват Банк» суми боргу у розмірі 1435516, 19 грн., відкрите на підставі заяви стягувача на виконання виконавчого листа №211/6193/1-ц від 02.08.2016 році, виданого Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу. Виконавчий документ надійшов до виконання до відділу за місцем проживання боржника 09.08.2016 року та цього ж дня державним виконавцем відповідно до ст.ст. , 4, 24, 25, 2, 27 Закону Країни «Про виконавче провадження» винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копія якої направлена сторонам виконавчого провадження за вих. №13016 від 09.08.2016 року. Крім того зазначила, що під час виконання рішення суду виконавцем установлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, майно, належне боржнику на праві власності відсутнє. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконане, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». На запит виконавця Державною прикордонною службою України 28.07.2025 року повідомлено про те, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перетинала державний кордон України 05.05.2025 року. У зв`язку з тим, що рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, державний виконавець просить обмежити боржника у праві виїзду за межі України.

Подання підсудне Довгинцівському районному суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області на підставі ч. 4 ст. 441 ЦПК України за місцем виконання судового рішення, яким є місце проживання боржника.

Державний виконавець Мартинюк А.М. у судове засідання не з`явилася, у прохальній частині подання, просила подання розглянути за її відсутності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши зміст подання, письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Судом установлено, що 21 січня 2016 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалене рішення у справі №211/6193/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KRKWGA00151055 від 21.02.2008 року, що виникла станом на 14.07.2015 у розмірі 65369,59 доларів США, що за курсом 21,96 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.07.2015 року складає 1435516,19 гривні, з яких: 25667,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 22601,02 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 665,15 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11763,35 доларів США заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до договору - 11,38 доларів США - штраф (фіксована частина), 4660,94 доларів США - штраф (процентна складова) та витрати по справі - судовий збір в розмірі 21532 ( двадцять одна тисяча п`ятсот тридцять дві) гривні 74 коп.

Рішення суду набрало законної сили 02.02.2016 року та на його виконання 02.08.2016 судом було видано виконавчий лист.

Постановою державного виконавця від 09.08.2016 відкрито виконавче провадження №51878574 (а.с. 5).

Під час виконавчого провадження не встановлено наявності у власності боржника нерухомого чи рухомого майна.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна належне боржнику на праві власності майно відсутнє.

З акту державного виконавця, складеного 25.07.2025 року вбачається, що виходом за адресою: АДРЕСА_1 боржника ОСОБА_1 не виявлено, двері ніхто не відчинив (а.с. 6).

Згідно із відповіддю Державної прикордонної служби України від 28.07.2025 року слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перетинала державний кордон України 02.05.2025 року (а.с. 4).

Звертаючись до суду з поданням в порядку ст. 441 ЦПК України, державний виконавець посилалася на те, що судове рішення боржником добровільно не виконане, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, боржник не здійснює, а відтак, на її переконання, встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника є необхідним та доцільним.

Надаючи оцінку доводам державного виконавця та представленим нею доказам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме, до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria») від 26.11.2009 Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто, бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994.

Положеннями п. 5 ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, до виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), означає з об`єктивної сторони будь-які свідомі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від боржника об`єктивні обставини, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У розумінні положень ст. 12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання». Відтак, обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на приватного виконавця, який звертається до суду із поданням та ініціює встановлення тимчасового обмеження боржника у виїзді за межі України. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання, адже подання розглядається без виклику сторін виконавчого провадження.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд може встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). Про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження».

Чинне законодавство України не містить визначення поняття «ухилення», практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня. У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: 1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Відтак, сама по собі наявність особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Державним виконавцем на підтвердження обставин зазначених у поданні додано ряд документів на виконання вимог виконавчого документу.

Так, надані державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа.

Із долучених до подання матеріалів встановлено достеменну обізнаність боржника ОСОБА_1 із наявністю виконавчого провадження, про що свідчить її підпис від 22.07.2019 року на постанові про відкриття виконавчого провадження.

Оскільки ОСОБА_1 не виконує рішення суду понад 9 років, то слід уважати такі дії як умисне ухилення боржника від виконання зобов`язань, що є об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Крім того, державний виконавець надала докази, які свідчать про отримання боржником ОСОБА_1 паспорта громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_1 та його зміною на паспорт громадянина України для виїзду закордон НОМЕР_2 у 2025 році, неодноразове перетинання нею державного кордону України протягом періоду з 14.06.2022 до 02.05.2025 за інформацією, наданою Державною прикордонною службою України.

Таким чином, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, є об`єктивно наявним та вбачається з матеріалів виконавчого провадження.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд з прав людини у п.49 рішення від 13.11.2003 за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга №66485/01, §§ 78-82, зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу».

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що за умови обізнаності ОСОБА_1 про наявність невиконаних грошових зобов`язань перед ПАТ «ПРИВАТБАНК», боржника слід обмежити у праві виїзду за межі України до виконання таких зобов`язань. При цьому факт ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, ОСОБА_1 не спростовано, відсутність можливості виконати обов`язок не доведено, об`єктивних обставин, які б незалежно від боржника унеможливили вчинення реальних дій на виконання обов`язку з 2016 року, судом не встановлено, а отже суд уважає, що в цій частині подання слід задовольнити.

Щодо вимоги державного виконавця про покладення виконання цього рішення за Державну прикордонну службу України, суд уважає, що вона задоволенню не підлягає, оскільки не ґрунтується на вимогах ст. 441 ЦПК України. Вимога про покладення обов`язку виконання цього рішення на державний орган стосується порядку виконання ухвали суду, а не її змісту, а відтак виходить за межі повноважень судді, визначених ст. 441 ЦПК України.

Керуючись ч. 2 ст. 247, 260-261, 354-355, 441 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Подання державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мартинюк Анастасії Миколаївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи задовольнити частково.

Тимчасово обмежити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство - Україна, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання своїх зобов`язань за виконавчим листом №211/6193/15-ц, виданим 02.08.2016 Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про стягнення боргу у розмірі 1435516, 19 грн.

У задоволенні іншої частини подання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду складена та підписана 11 серпня 2025 року

Суддя В.О. Лебеженко