УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 757/56997/24-ц

провадження № 61-4522ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимирович на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 5 грудня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Державного бюро розслідувань про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича (далі - ФГ Бурки В. В.) звернулося з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) про відшкодування майнової та моральної шкодиу розмірі 2 000 029 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 5 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого

2025 року, відмовлено у відкритті провадження у справі.

5 квітня 2025 року ФГ Бурки В. В. засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 5 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року, повний текст якої складено 28 лютого 2025 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Вказана касаційна скарга подана до Верховного Суду з пропуском встановленого законом строку на касаційне оскарження судових рішень і ФГ Бурки В. В. заявляє клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

В обґрунтування заявник вказує, що вперше подану касаційну скаргу повернено ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року, яку отримано 3 квітня 2025 року.

Касаційний суд вважає за необхідне зазначити, що процесуальний строк, зокрема строк на касаційне оскарження, у разі повторного подання касаційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:

- первісне звернення до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на касаційне оскарження;

- повторне подання касаційної скарги відбулось в межах строку касаційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;

- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на касаційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з касаційною скаргою;

- доведено, що повернення попередньо поданих касаційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду касаційної інстанції, й не могли бути усунені скаржником;

- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

Вказаний висновок щодо поновлення процесуальних строків викладений Верховним Судом в постанові від 24 липня 2023 року у справі № 200/3692/21.

Слід зазначити, що під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду, а з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Касаційний суд вважає, що з урахуванням встановлених обставин ФГ Бурки В. В. на засадах верховенства права необхідно забезпечити доступ до незалежного і безстороннього вирішення спору за встановленою процедурою.

Суд враховує, що вперше касаційну скаргу ФГ Бурки В. В. на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 5 грудня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 рокуподано у строк, визначений законом; зі зверненням з касаційною скаргою вдруге заявник не зволікав, тому касаційний суд дійшов висновку про поновлення заявнику строку на касаційне оскарження судових рішень.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною другоюстатті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 5 грудня 2024 рокута постанови Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року заявник визначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зазначаючи, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Так, ДБР не є суб`єктом, наділеним господарською компетенцією, та безпосередньо не здійснює організаційно-господарські повноваження щодо ФГ Бурки В. В., позов не стосується обставин, які виникли при укладанні, зміні, розірванні чи виконанні правочинів у господарській діяльності сторін.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку

про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга ФГ Бурки В. В. є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності висновків судів попередніх інстанцій.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відпоідно до змісту позовних вимог ФГ Бурки В. В. просить відшкодувати шкоду, завдану діями суб`єкта владних повноважень, і така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки спір у даній справі виник між юридичними особами, відтак не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, при цьому за своїм суб`єктним складом вимога про відшкодування шкоди має розглядатися в порядку господарського судочинства.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам процесуального закону оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ФГ Бурки В. В. звернулося з позовом до ДБР про відшкодування майнової та моральної шкоди

у розмірі 2 000 029 грн.

Підставою звернення до суду з позовом стало те, що ФГ Бурки В. В. завдано моральну та майнову шкоду внаслідок незаконних дій посадових осіб ДБР при розгляді заяви позивача про вчинене кримінальне правопорушення за вих. № 39

від 11 червня 2020 року, що спричинило позивачу приниження честі, гідності, ділової репутації.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першоїстатті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони стосуються спору у приватноправових відносинах щодо порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є фізична особа.

Ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року

у справі № 916/2791/16 викладено висновок про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, Господарським кодексом(далі - ГК)України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 березня 2018 року

у справі № 461/1930/16-ц виклала висновок про те, що ФГ Бурки В. В. заявило вимогу до прокуратури Львівської області та держави України в особі Державної казначейської служби України лише про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року

у справі № 454/1008/16-цзробила наступні висновки: «Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»). Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що

ФГ Бурки В. В. заявило вимогу до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду. Аналогічна правова позиція вже висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 березня 2018 року

у справі № 461/1930/16-ц, від 17 жовтня 2018 року у справі № 464/1874/17,

від 5 червня 2019 року у справі № 454/1690/16, від 5 червня 2019 року

у справі № 454/2181/16, від 3 липня 2019 року у справі № 454/3304/14, від 18 вересня 2019 року у справі № 757/37226/17 і підстав для відступу від такої правової позиції не вбачається».

Суди попередніх інстанцій встановивши, що ФГ Бурки В. В. заявило вимоги до ДБР як органу державної влади про відшкодування майнової та моральної шкоди, які не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, дійшли правильного висновку про те, що за своїм суб`єктним складом даний спір має бути розглянутий в порядку господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовив у відкритті провадження у справі на підставі

пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України і обґрунтовано виходив з того, що позовна заяване підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи заявника про те, що ДБР, як орган державної владине є суб`єктом,наділеним господарською компетенцією, та безпосередньо не здійснює організаційно-господарські повноваження щодо ФГ Бурки В. В., позов не стосується обставин, які виникли при укладенні, зміні, розірванні чи виконанні правочинів у господарській діяльності сторін відхиляються касаційним судом, оскільки у розумінністатті 4 ГК України майнові відносини суб`єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб`єктами господарювання, зокремаорганами державної влади, регулюються ГК та ГПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до

частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого

1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня

2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зі змісту касаційної скаргитаоскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга

є необґрунтованою, правильне застосування судами попередніх інстанцій пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФГ Бурки В. В. на ухвалу Печерського районного суду

міста Києва від 5 грудня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду

від 27 лютого 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статями389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити Фермерському господарству Бурки Віталія Володимирович строк на касаційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 5 грудня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

Фермерського господарства Бурки Віталія Володимирович на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 5 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська