Справа №295/6747/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

за участі секретаря с/з Карпішиної С.С.,

представника позивача адвоката Баньківського В.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Чайковської Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, у зв`язку з чим позивач звернулася із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець другої черги за законом. На момент подачі заяви виявилося, що брат за життя 11.06.2018 року склав заповіт, яким все належне йому рухоме та нерухоме майно заповів ОСОБА_1 . Враховуючи, що відповідач була сторонньою людиною для брата, позивач звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом про визнання вказаного заповіту недійсним. За словами позивача, після того, як братом було складено заповіт відповідач залишила його на самоті, не допомагала йому та взагалі не цікавилася його станом здоров`я, умовами життя, потребами. З ускладненням стану здоров`я брат змушений був просити сторонньої допомоги та звернувся до своїх знайомих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Також допомагав брат дружини ОСОБА_6 . Саме вони, а не відповідач, піклувалися братом, допомагали та лікували його. Як стверджує позивач, вона як рідна сестра, проживаючи у м. Черкаси за станом свого здоров`я та за віком не могла доглядати брата, а переїхати до неї він відмовився. За наведених у позові обставин, відповідач після складання ОСОБА_3 на її користь заповіту самоусунулася від надання допомоги спадкодавцеві, який був безпомічний через неспроможність своїми силами через похилий вік та тяжку хворобу фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. При цьому, ОСОБА_7 , знаючи про його стан, могла надавати йому таку допомогу, але цього не робила. Після досягнення своєї мети, а саме складання заповіту на її користь, відповідач кинула брата, залишивши його на самоті. Протягом другої половини червня, липня та перших днів серпня 2018 року відповідач навіть не провідувала його, не говорячи про допомогу та піклування. ОСОБА_7 , знаючи про заповіт, не тільки не надавала допомогу брату, а і відмовилася його поховати. Відмовилася нести будь-які витрати на поховання та навіть не була на похоронах. За словами позивача, вона поховала брата та понесла всі витрати, пов`язані з похованням, поставила пам`ятники на могилу брата та його дружини, так як він бажав.

З урахуванням викладеного, позивач просить усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 06.07.2023 року, із урахуванням наведених у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №506/33/19 висновків, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20.09.2023 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №296/765/19, а ухвалою суду від 22.04.2024 поновлено провадження у справі.

Згідно з ухвалою суду від 06.06.2024 відзив ОСОБА_1 на позовну заяву повернуто заявнику без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Баньківський В.В. позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що відповідач самоусунулася від надання ОСОБА_3 допомоги, якої той потребував, так як хворів на онкологію. Відповідач не тільки не допомагала брату позивача, а навіть не поховала його. Потреба у сторонній допомозі підтверджується медичними виписками та рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12.12.2023. ОСОБА_1 є працездатною особою, не визнана інвалідом, отже могла надавати допомогу. Заперечень протилежного не надано. Відповідач фактично самоусунулась після складання заповіту на її користь. Обов`язок доглядати за братом позивача виник у ОСОБА_1 з дня складання заповіту.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що з березня 2017 року до кінця червня 2018 року проживала з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , а з кінця червня 2018 року по день смерті ОСОБА_3 проживала з ним по АДРЕСА_1 по місцю його реєстрації. Після того як ОСОБА_3 захворів вона доглядала за ним. ОСОБА_3 не був лежачий і не був в безпорадному стані, він самостійно пересувався, харчувався, одягався, мився. Єдиний раз вона викликала швидку 7-8 червня, в інший час знеболювальні йому не давали. Про заповіт сама повідомила позивачу. В день смерті ОСОБА_3 відповідач перебувала на дачі в с. Вертокиївка, куди приїхала напередодні, що б займатися консервацією. Готувала їжу, прибирала в квартирі, надавала ліки, коли траплялися приступи, лікувала травами. Рак підшлункової діагностували у ОСОБА_3 у травні 2018 року. Наркотичних знеболювальних ОСОБА_3 не приймав. До лікарів ходили разом. ОСОБА_3 з червня 2018 року по день смерті отримував пенсію, мав заощадження приблизно 50 000 грн. та депозит в розмірі близько 220 000 грн. у той період відповідач теж отримувала пенсію, інколи допомагали діти. За словами ОСОБА_1 , у лікуванні ОСОБА_3 їй допомагала сусідка медсестра Волотовська. Також йому допомагала онука.

Представник відповідача адвокат Чайковська Р.А. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Зазначила, що відповідач прожила з ОСОБА_3 багато років, допомагала йому долати хворобу. Це навпаки рідна сестра самоусунулася від надання допомоги брату. ОСОБА_3 не був лежачою людиною, він рухався, вів нормальний спосіб життя, самостійно обслуговував себе. Померлий був сам ініціатором складання заповіту. Немає доказів, крім квитанції на похорони, на підставі яких суд міг би усунути відповідача від права на спадкування. Окремо представник додала, що має намір подати докази понесених судових витрат відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що позивач рідна сестра його шурака. ОСОБА_3 коли похоронив його сестру, то залишився сам, все робив сам. Часто була у нього двоюрідна сестра ОСОБА_9 . Вона теж вже померла. Більше нікого у нього не бачив. Останній місяць до смерті ОСОБА_3 був лежачий, до того не потребував сторонньої допомоги. Тоді вже викликали сестру з м. Черкаси ОСОБА_9 і вона з ним сиділа поки він не помер. Це десь близько до двох тижнів. Позивач з ложечки його годувала. Пізніше він з позивачем поховали ОСОБА_3 , у квартирі померлого свідок не помітив речей іншої особи. ОСОБА_3 весь цей час жив на Крошні.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що позивач старша сестра його кума. До судових процесів відповідача двічі бачив. В травні 2018 року ОСОБА_3 сказав йому, що йому погано і тоді йому поставили катетер. Він ослаб, нічого не їв. Останні місяці ОСОБА_3 жив сам на Крошні. Він з сестрою ОСОБА_9 (не позивач) допомагали йому, свідок купував ліки, продукти, носив воду, кума готувала та ставила крапельниці. Позивач приїхала ще до смерті ОСОБА_3 , але свідок цього не бачив, так як перебував за кордоном. Хоронила ОСОБА_3 позивач. Відповідач у ОСОБА_10 не жила. Відповідачку бачив до судових засідань двічі: у 2018 році на день Святого ОСОБА_9 і в травні в кафе. Вона була разом з ОСОБА_3 , при цьому постійно ОСОБА_1 з ним не жила, його дружиною не була.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що її мама познайомилася з ОСОБА_12 в домі, де він проживав. Коли він залишився вдівцем, то ОСОБА_1 почала проживати з ним. Більшу частину вони проживали по АДРЕСА_1 за місцем проживання відповідача. Натомість, коли ОСОБА_13 захворів, то вони почали жити за місцем проживання останнього. ОСОБА_13 ходив, рухався, жив нормальним соціальним життям після того як захворів. Свідок зауважила, що ОСОБА_13 сам себе обслуговував і не потребував сторонньої допомоги.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що знає сім`ю ОСОБА_15 давно. Знає, що відповідач познайомилася з ОСОБА_12 і проживали як жінка і чоловік близько двох років до смерті останнього. Свідок була в них в гостях. Зазначила, що відповідачка піклувалася про ОСОБА_16 , викликала швидку у разі потреби. Після хвороби ОСОБА_16 не був лежачим і сам ходив, себе обслуговував.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 проживали як сім`я близько 4 років, часто була в них в гостях. Вони жили і на Крошенській, і на ОСОБА_18 . Після хвороби ОСОБА_16 сам міг пересуватись, був самостійним, відповідачка доглядала за ним, до останніх днів була з ним.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що знає відповідача давно, з ОСОБА_20 знайома з 2017 року, вони проживали разом 1,5 роки на Крошні та на ОСОБА_18 . Після того як ОСОБА_16 захворів відповідач доглядала за ним, їздила по лікарнях, ходила на консультації. Після хвороби ОСОБА_16 міг самостійно ходити, лежачим не був.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 19 том 1).

11.06.2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє рухоме та нерухоме майно, яке буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому за законом на день смерті, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 20 том 1).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12.12.2023 року у справі №296/765/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним (а.с. 65-66). Рішення суду набрало законної сили 12.01.2024.

Із витребуваної судом копії спадкової справи №30/2018, заведеної приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Семенюк В.Ю. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається, що у визначений законодавством України строк із заявою про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_2 (спадкоємиця за законом) та ОСОБА_1 (спадкоємиця за заповітом). Інших спадкоємців, з огляду на матеріали спадкової справи, немає (а.с. 89-201).

Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі № 206/68/15-ц (провадження № 61-2254св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2018 року в справі № 441/509/16 (провадження № 61-27049св18).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем другої черги за законом як рідна сестра померлого, а відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом.

Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Положення частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Вказані правові висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 4 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 2 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 1 квітня 2021 року у справі № 760/8781/17-ц (провадження № 61-18807св20).

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Судом в ході розгляду справи установлено, що спадкодавець ОСОБА_3 був особою похилого віку, мав хронічні захворювання, проте достатніх та достовірних доказів того, що він потребував сторонньої допомоги матеріали справи не містять. Фактично єдиним письмовим доказом, який містить вказівку на потребу ОСОБА_3 у сторонньому догляді, є лист-відповідь КУ «Обласний онкологічний диспансер» Житомирської обласної ради від 01.02.2019 за №152 на запит представника позивача (т. 1 а.с. 14). При цьому, зі змісту листа слідує, що висновок комунальної установи про потребу ОСОБА_3 у сторонньому догляді ґрунтується на даних огляду в КУ «Обласний онкологічний диспансер» Житомирської обласної ради від 04.06.2018, безпосередньо у самому листі не розкрита інформація в чому ж саме полягає такий догляд. У свою чергу, показання свідків з боку позивача та з боку відповідача є суперечливими в частині однозначного підтвердження або спростування тієї обставини, що ОСОБА_3 потребував стороннього догляду, а ОСОБА_1 ухилялась від її надання.

Суд, з урахуванням наведених норм матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши вік, стан здоров`я спадкодавця, негативне відношення сторін одна до одної, дійшов висновку про недоведеність позивачем факту ухилення ОСОБА_1 від надання допомоги спадкодавцеві, винної поведінки відповідача, а також постійної потреби спадкодавця в такій допомозі, що входить до сукупності обставин, за наявності яких спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Крім того, частина п`ята статті 1224 ЦК України надає суду право за умови доведеності відповідних обставин усунути певну особу виключно від права на спадкування за законом, проте відповідач є спадкоємцем за заповітом. Тобто, навіть за умови доведення позивачем факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво перебував у безпорадному стані, суд не мав правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Подібні висновки щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин були викладені в постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 714/675/17.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-82, 89, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Дата складення повного судового рішення - 14.08.2025.

Суддя Д.В. Кузнєцов