справа № 381/5313/24
головуючий у суді І інстанції ОсауловаН.А.
провадження № 22-ц/824/6994/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 серпня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит» (далі - ТОВ «КЛТ Кредит», кредитодавець, позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, позичальник), у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №828 від 12.11.2023 року по нарахованим та несплаченим процентам у загальній сумі 52 500 грн, а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3 028 грн та на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.11.2023 року між ТОВ «КЛТ Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №828 в електронній формі, на виконання умов якого кредитор перерахував на рахунок позичальника 5 000 грн, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування у строк до 11.11.2024 року.

Проте, відповідач умови договору не виконав, внаслідок чого кредитодавцем за період з 12.11.2023 року по 04.10.2024 року нараховані відсотки за ставкою 3,5% в день, що складає 52 500 грн, що змушує позивача звернутись до суду з цим позовом.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що на його думку позивачем не доведено укладення кредитного договору, надання кредиту та розміру заборгованості, а тому, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив представник позивача додатково зазначив, що договір було укладено саме у відповідності до положень Закону України «Про електронну комерцію», а відсотки за користування кредитом нараховані правомірно.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року частково задоволено позовні вимоги ТОВ «КЛТ Кредит».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КЛТ Кредит» заборгованість за кредитним договором №828 від 12.11.2023 року у сумі відсотків за користування кредитом за період з 12.11.2023 по 04.10.2024 у сумі 33 775 грн.

Відмовлено у задоволенні іншої частини вимог позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КЛТ Кредит» судовий збір у сумі 1 947 грн 91 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 3 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «КЛТ Кредит» - адвокат Руденко К.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року в повному обсязі та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «КЛТ Кредит» у повному обсязі, а також стягнути судові витрати у розмірі 3 028 грн по сплаті судового збору та 10 000 грн витрат на правову допомогу, понесені у суді першої інстанції.

Також просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 542 грн за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підписавши кредитний договір електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким позичальник ознайомився перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту.

Укладення договору це є право, а не обов`язок відповідача яке було реалізовано на власний розсуд відповідачем, який є вільним у своєму виборі.

Вказував, що відповідно до умов кредитного договору, відповідач з 27.11.2023 року має обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за нарахованими процентами користування кредитом, однак в порушення зобов`язань не сплачує її.

Відповідач своєчасно не сплатив нараховані відсотки відповідно до Графіку платежів у зв`язку з чим виникла заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом починаючи з 12.11.2023 року, що має відображення у розрахунку заборгованості, та в свою чергу порушує умови кредитного договору, а відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання.

Наголошував на тому, що позивач звертає стягнення виключно на прострочені до оплати проценти за користування кредитом за період з 12.11.2023 року по 04.10.2024 року. Позивач не вимагав та не пред`являв вимоги дострокового повернення суми кредиту відповідно до п.п. 2.1.2, 2.1.6, 4.7 кредитного договору, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Також доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 24.122024 року, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору.

При цьому, денна процента ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту).

Також вказує, що судом першої інстанції неправомірного зменшено стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу з відповідача з 10 000 грн до 3 000 грн, а також зменшено судовий збір з 3 028 грн до 1 947,91 грн, оскільки положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже судом першої інстанції безпідставно зменшено суму витрат на правову допомогу.

Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України від 22.11.2023 року № 3498-XI «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24.12.2023 року.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %.

Перехідні положення законопроекту застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.

Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Однак позивач, не зважаючи на те, що договір кредиту від 12.11.2023 року продовжив свою дію після 24.12.2023 року, оскільки він укладений на строк до 11.11.2024 року, не привів свою діяльність, умови укладених ним договорів відповідно до вимог чинного законодавства в частині щоденної процентної ставки та продовжив після 25.12.2023 року нараховувати відсотки за договором відповідачу за щоденною ставкою 3,5 % на день, що перевищувало максимально допустимий розмір щоденної відсоткової ставки визначений законодавством.

Тому суд першої інстанції вважав, що це порушувало право відповідача порівняно з іншими споживачами фінансових послуг, положення кредитного договору в частині щоденної відсоткової ставки 3,5 % на день були несправедливими, а тому при вирішенні даного спору підлягають зміні з урахуванням положень законодавства.

Суд першої інстанції погодився з умовами договору кредиту щодо розміру щоденної ставки за період з 12.11.2023 року по 24.12.2023 року на рівні 3,5 % щодня (загальна сума за 43 дні * 175,00 грн/день = 7 525 грн), що було узгоджено між сторонами.

Однак, починаючи з 25.12.2023 року протягом перших 120 днів щоденний розмір відсотків за кредитом не міг бути більшим за 2,5 %, протягом наступних 120 днів - 1,5%, а у подальшому не міг бути більшим за 1 % за відсутності домовленості сторін про ще менший розмір відсотків.

Відповідно, за період 25.12.2023 року по 22.04.2024 року (120 днів) позивач, виходячи з розміру кредиту 5 000 грн, має право на стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 125 грн на день (2,5% в день), а тому, розмір заборгованості по сплаті відсотків, на стягнення якого має позивач складає 15 000 грн.

За період з 23.04.2024 року по 20.08.2024 (120 днів) позивач, виходячи з розміру кредиту 5 000 грн, має право на стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 75 грн на день (1,5% в день), а тому, розмір заборгованості по сплаті відсотків, на стягнення якого має позивач складає 9 000 грн.

За період з 21.08.2024 року по 04.10.2024 року (у межах позовних вимог) - 45 днів, виходячи з розміру кредиту 5 000 грн, має право на стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 50 грн на день (1% в день), а тому, розмір заборгованості по сплаті відсотків, на стягнення якого має позивач складає 2 250 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення відсотків підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 33 775 (7 525 + 15 000 + 9 000 + 2 250) грн.

Вирішуючи питання стосовно судових витрат в частині стягнення судового збору у розмірі 1947,91 грн, суд першої інстанції виходив з положень ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання стосовно судових витрат в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що звернення до суду з позовами про стягнення боргу за кредитними договорами носить масовий характер. Послуги адвокатів за цією категорією справ є стандартними послугами і тому не потребують великих професійних затрат. Вважав, що витрати на послуги адвоката у розмірі 10 000 грн за цією справою на складання позовної заяви є неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатами робіт.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що 12.11.2023 року між ТОВ «КЛТ Кредит» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 828, відповідно до умов якого, останньому було надано грошові кошти у сумі 5 000 грн, зі сплатою процентів 3,5 % від суми кредиту в день, строком на 365 днів (а.с. 6-9).

Кредитний договір підписано шляхом накладання електронного підпису з одноразовим ідентифікатором. Товариство зобов`язувалося надати позичальнику грошові кошти, а останній зобов`язався повернути його та сплатити відсотки за користування ним (п.1.1. договору): - сторони погодили суму кредиту 5 000 грн (п.1.1); - процентна ставка 3,5 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (п.1.2.). - строк кредитування 365 днів (п.1.3); - кредитні кошти надаються позичальнику на електронний платіж НОМЕР_4 (п.1.7) через платіжний сервіс FONDY.

Відповідно до п. 2.1.1 договору, товариство має право вимагати від позичальника повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та виконання усіх інших зобов`язань, встановлених договором.

Відповідно до п.2.4.1 договору позичальник зобов`язаний у встановлений договором строк сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та повернути кредит.

Відповідно до п. 6.1. договору цей договір укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі на сайті товариства відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Розмір та строки сплати позичальником платежів за договором погоджений сторонами в додатку до договору №1 (а.с.10).

З Анкети-заяви на кредит №2052 від 02.11.2023 року вбачається, що вона містить паспортні дані відповідача, суму кредиту (5 000 грн), строк кредиту (365 днів), процентна ставка (3,5%), періодичність сплати чергового платежу (30 днів) та номер банківського рахунку (а.с.19).

З платіжного доручення № 683440336 від 12.11.2023 року вбачається, що ТОВ «КЛТ Кредит» перерахувало кошти у розмірі 5 000 грн на рахунок НОМЕР_1 , як це передбачено п. 1.7 договору (а.с.12).

Згідно з інформацією, яка витребувана в АТ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , в банку емітовано карту № НОМЕР_2 (а.с. 114).

Зі змісту виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 12-17.11.2023 року вбачається, що 12.11.2023 року року відбулося зарахування переказу на карту відповідача № НОМЕР_2 у сумі 5 000 грн (а.с. 115-116).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 07.10.2024 року заборгованість відповідача не погашена та становить 62 750 грн, яка склалася за кредитом (тіло) - 5 000 грн та процентами за користування кредитними коштами - 57 750 грн (а.с.13-15).

Докази на підтвердження недійсності вищезазначеного кредитного договору відсутні.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Абзац другий частини 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України та ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа №910/4518/16) зазначила, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Як вже встановлено, п. 1 договору від 12.11.2023 року сторонами погоджено, що строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, становить 365 календарних днів (до 11.11.2024 року). Процентна ставка складає 3,5 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. В частині виконання зобов`язань договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

За таких обставин, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, згідно з якими позичальника було повідомлено, зокрема, що у разі надання позичальнику кредиту, останній за договором споживчого кредитування зобов`язаний буде сплачувати відсотки, розмір та порядок нарахування яких визначено в договорі, з яким відповідач ознайомився та без будь-яких заперечень підписав в електронному вигляді.

Отже, позичальник був повідомлений про загальні витрати, які будуть понесені ним у разі отримання кредиту у відповідній фінансовій установі, зокрема, повідомлено про реальну переплату за кредитом, тобто розмір відсотків, які повинні бути повернуті разом із грошовими коштами, наданими фінансовою установою в кредит.

Оскільки між сторонами укладено споживчий кредит, суд першої інстанції перевіряючи розмір нарахованої позивачем заборгованості за кредитним договором на відповідність умовам договору дійшов висновку, що умови кредитного договору щодо розміру процентної ставки та відповідні нарахування в цій частині суперечать вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 1734-VIII

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду не погоджується.

Так, згідно з п. 1.2. кредитного договору, позивач нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (1 277,50% річних).

Пунктом 1.3. договору визначена періодичність платежів зі сплати процентів що відображено в додатку №1 до цього договору, тобто визначено графік платежів.

Підпунктом 2.4.1. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується у встановлений строк повернути кредит та сплатити проценти за його користування.

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору нарахування процентів за Кредитним договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту, визначеної у пункту 1.1. кредитного договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства, зазначений у пункті 8 цього договору) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Таким чином, у межах строку кредитування відповідач зобов`язаний сплачувати позивачу проценти.

Як встановлено судом відповідач своєчасно не сплатив нараховані відсотки відповідно до графіку платежів, в зв`язку з чим виникла заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом, що свідчить про невиконання взятих на себе відповідачем зобов`язань.

22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ, який набрав чинності 24.12.2023 року (далі - Закон № 3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону № 1734-VIII (підпункт 6 пункту 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1734-VIII (підпункт 13 пункту 5 Розділу І Закону № 3498-ІХ).

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %.

При цьому, згідно з п. 17 розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1734-VIII», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», встановити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія п. 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Пунктом 9 частини першої статті 12 Закону № 1734-VIII встановлено, що у договорі про споживчий кредит зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит.

Таким чином, за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498-IX, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору.

При цьому, денна процента ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту).

Приписами ч. 3 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується на дату укладення кредитного договору, є фіксованою та не змінюється протягом строку дії кредитного договору.

Як встановлено умовами кредитного договору між відповідачем та кредитором, процентну ставку за користування кредитом є фіксованою.

Враховуючи вищевикладене, оскільки кредитний договір укладений між сторонами до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування приписів Закону № 3498-IX.

Виходячи з вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з порушенням зобов`язання, підлягає стягненню сума заборгованості з відповідача за кредитним договором по нарахованим та не сплаченим процентам станом на 04.10.2024 року за період з 12.11.2023 року по 04.10.2024 року у розмірі - 52 500 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а позовні вимоги ТОВ «КЛТ КРЕДИТ» в частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягають задоволенню у повному обсязі, а тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні.

Щодо розподілу судових витрат понесених позивачем на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом ТОВ «КЛТ Кредит» просило стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 10 000 грн, надану в суді першої інстанції.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору від 16.09.2024 року № 16/09/2024 про надання юридичних послуг (а.с. 28-29); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 23.10.2018 року, серія ПТ№ 2412 (а.с. 30); копію довіреності від 17.09.2024 року (а.с. 31); копію акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору № 16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16.09.2024 року (а.с. 32); копію витягу до акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору № 16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16.09.2024 року (а.с. 33); копію платіжної інструкції № 554 від 27.09.2024 року (а.с. 34).

Вартість послуг та порядок їх оплати передбачені умовами договору від 16.09.2024 року № 16/09/2024.

За змістом вищевказаних документів вбачається, що професійна правнича допомога надана на загальну суму 10 000 грн за наступні послуги при розгляді справи в суді першої інстанції:

підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 828 від 12.11.2023 року та клопотання про витребування доказів;

складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику ОСОБА_1 за кредитним договором № 828 від 12.11.2023 року.

В апеляційній скарзі представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу, надані в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000 грн. З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем до апеляційної скарги долучено: копію акту приймання-передачі наданих послуг № 3 до договору про надання юридичних послуг від 16.09.2024.2025, згідно з яким адвокат надав клієнту послугу щодо складання та подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.12.2024 року по справі № 381/5313/24, загальна вартість юридичних послуг складає 15 000 грн; платіжну інструкцію про сплату позивачем «ТОВ «КЛТ КРЕДИТ» 15 000 грн (призначення платежу зазначено: згідно з договору № 16/09/2024 про надання юридичних послуг від 16.09.2024 року, акт №3 від 06.01.2025 року).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі N 755/9215/15-ц, від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 року у справі № 910/9714/22).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції вважає, що заявлена сума відшкодування судових витрат, понесених позивачем в суді першої та апеляційної інстанціях на правничу допомогу, є неспівмірною зі складністю даної справи.

Зокрема, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, справа в силу вимог закону не є складною, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 25 000 грн є завищеними, оскільки становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи принципи співмірності, а також враховуючи невеликі обсяг матеріалів у даній справі та кількість підготовлених представником позивача процесуальних документів, які не є великої складності, тривалість розгляду справи судом, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що відшкодування позивачу понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 5 000 грн відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Що стосується судових витрат в частині сплаченого позивачем судового збору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн, за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн.

Зважаючи, що судом апеляційної інстанції задоволено позовні вимоги в повному обсязі, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 7 570 грн.

Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит» задовольнити частково.

Рішення Фастівського мсіькрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит» заборгованість за кредитним договором № 828 від 12 листопада 2023 року у розмірі 52 500 грн.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит» судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях у розмірі 7 570 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит» понесені витрати на правничу допомогу при розгляді справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КЛТ Кредит», , адреса: 03035, м. Київ, площа Солом`янська, буд. 2, прим. 04.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська