Справа № 204/4209/25
Провадження № 2/0203/1642/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2025 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Кринюк М.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 16.04.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту №20746-04/2024 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору відповідачу було видано кредит в сумі 7000 грн., перерахований на картку позичальника, строком на 100 днів, з базовою процентною ставкою 2,5% на день. 29.08.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГУРП» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №01.02.-26/24, відповідно до умов якого на користь останнього було відступлено право вимоги за укладеним із відповідачем кредитним договором, заборгованість за яким станом на дату відступлення становила 20125 грн. Станом на дату складання позовної заяви заборгованість також складає 20125 грн. та включає в себе заборгованість за тілом кредиту в сумі 7000 грн., за відсотками в сумі 13125 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 20125 грн., а також понесені по справі судові витрати.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17.04.2025 року цивільну справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська (після зміни найменування Центральний районний суд міста Дніпра).

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 12.05.2025 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

В призначене судове засідання представник позивача не з`явився. В наданому клопотанні просив розглядати справу без його участі.

Відповідач надав відзив, в якому посилався на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами переходу до нього право вимоги за кредитним договором №20746-04/2024 від 16.04.2024 року. Зокрема, зазначив, що наданий позивачем витяг з реєстру боржників не містить підпису та печатки первісного кредитора, а складений та засвідчений, вочевидь, самим позивачем. Розрахунок заборгованості здійснений та підписаний директором ТОВ «СВЕА ФІНАНС», а не первісним кредитором. Матеріали справи не містять ані розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором на момент відступлення права вимоги, ані первісних бухгалтерських документів, складених первісним кредитором, які б підтверджували суму та склад його заборгованості на ту дату. На випадок, якщо суд вважатиме доведеним право вимоги позивача, відповідач заперечував проти суми нарахованих відсотків. Позивач в розрахунку застосовує денну процентну ставку в розмірі 2,5% за весь період користування кредитом. Однак, Законом України №3498-ІХ від 22.11.2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року, було внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування». Пунктом 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції Закону №3498-ІХ) визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом №3498-ІХ, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів (з 24.12.2023 року по 22.04.2024 року включно) 2,5%; протягом наступних 120 днів (з 23.04.2024 року по 20.08.2024 року включно) 1,5%. Крім того, ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною п`ятою, згідно якої максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Кредитний договір було укладено 16.04.2024 року. Отже, при нарахуванні відсотків за цим договором мали застосовуватись вищезазначені обмеження. З урахуванням цього, в період з 16.04.2024 року по 22.04.2024 року (7 днів) за ставкою 2,5%, відсотки складають 1225 грн. (7000х 0,025 х 7); за період з 23.04.2024 року по 09.05.2024 року (17 днів) за ставкою 1,5%, відсотки складають 1785 грн. (7000 х 0, 015 х 17), платіж 10.05.2024 року в сумі 1575 грн. покриває частину нарахованих відсотків, залишок становить 1435 грн.; за період з 10.05.2024 року по 10.07.2024 року (62 дні) за ставкою 1,5%, відсотки складають 6510 грн. (7000 х 0,015 х 62); а всього 7945 грн. Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. В зв`язку з викладеним, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В разі доведеності прав вимоги позивача, обмежитись стягненням заборгованості в сумі 14945 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 7000 грн., заборгованості по відсоткам в сумі 7945 грн.

Враховуючи зазначене, призначення справи до розгляду в спрощеному позовному провадженні, надання відповідачем відзиву, суд у відповідності до положень ст.ст.,211,223, ч.2 ст.247 ЦПК України визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до чч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Частинами 1,2 ст.642 ЦК України передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

В зв`язку із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 року, який набрав чинності 30.09.2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Так, ст.3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону).

За змістом ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16.04.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту №20746-04/2024 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов договору відповідачу було видано кредит в сумі 7000 грн., перерахований на картку позичальника, строком на 100 днів, з базовою процентною ставкою 2,5% на день.

Вказане підтверджується долученими до позову копіями заявки-анкети клієнта на отримання кредиту від 16.04.2024 року, договору про надання фінансового кредиту №20746-04/2024 з додатком №1, Паспорту споживчого кредиту, інформаційним повідомленням, підписаними відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Крім того, факт укладення кредитного договору та отримання ним коштів в сумі 7000 грн. не заперечувався самим відповідачем згідно поданого відзиву.

Також матеріалами справи підтверджено, що 29.08.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГУРП» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №01.02.-26/24, відповідно до умов якого було відступлено право вимоги за кредитними договорами до боржників, згідно Реєстру боржників, який складається сторонами в паперовому вигляді та у формі електронного документу.

Відповідно до ст.512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст.519 ЦК України).

Відповідно до ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

В постанові від 18.10.2023 року у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно наведених у договорі факторингу №01.02.-26/24 від 29.08.2024 року термінів, Реєстр боржників погоджений сторонами перелік боржників, їх кредитних договорів, договорів забезпечення, права вимог за якими відступаються за цим договором, особистих даних і розмірів грошових зобов`язань кожного з них із зазначенням суми заборгованості, а також інших даних у разі їх наявності у клієнта, за формою, наведеною в Додатку №1 до цього договору.

Пунктом 2.3 договору встановлено, що Реєстр боржників на паперовому носії (з основною інформацією за кредитними договорами) підписується уповноваженими представниками сторін і скріплюється печатками сторін і є невід`ємною частиною цього договору. Реєстр боржників у формі електронного документа передається клієнтом фактору на електронному носії (з додатковою інформацією за кредитними договорами) і повинен повністю відповідати Реєстру боржників на паперовому носії, підписаному сторонами. У випадку розбіжностей між інформацією, що наведена у Реєстрі боржників на паперовому носії та Реєстрі боржників на електронному носії, перевагу має інформація Реєстру боржників на паперовому носії.

Пунктом 5.1 договору факторингу передбачено, що клієнт зобов`язаний у день підписання цього договору передати фактору у формі електронного документу Реєстр боржників за формою, встановленою в Додатку №1 до цього договору, з усіма заповненими даними.

Відповідно до п.п.5.2,5.3 договору факторингу передбачено, що документації клієнт зобов`язаний передати фактору протягом 1 місяця з моменту передачі Реєстру боржників, факт чого засвідчується сторонами актом приймання-передачі документації.

Суд враховує, що до позовної заяви долучено Додаток №1 до договору факторингу №01.02.-26/24 від 29.08.2024 року у вигляді Реєстру боржників від 29.08.2024 року, а саме: першу та останню сторінку Реєстру, яка свідчить що він підписаний керівниками обох сторін договору та скріплений печатками.

Також позивачем долучено витяг з Реєстру боржників, згідно якого під №5062 у Реєстрі значиться вимога до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №20746-04/2024 в сумі 20125 грн., що включає в себе заборгованість за кредитом в сумі 7000 грн. та за відсотками в сумі 13125 грн. Вказаний витяг підписаний керівником ТОВ «СВЕА ФІНАНС» та скріплений печаткою товариства.

Крім того, позивачем долучено платіжну інструкцію кредитового переказу коштів щодо переказу 30.08.2024 року на рахунок первісного кредитора коштів, в якості оплати фінансування за договором факторингу №01.02.-26/24 від 29.08.2024 року.

Таким чином. суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами набуття ним права вимоги за укладеним із відповідачем кредитним договором, а відповідні заперечення відповідача є необгрунтованими.

Стосовно доводів відповідача щодо недоведеності розміру заборгованості, нікчемності умов договору в частині встановлення розміру процентної ставки у вигляді 2,5% річних, суд враховує наступне.

Під час розгляду справи позивач не заперечував факт укладення кредитного договору, отримання ним кредитних коштів, а також, що протягом строку дії кредитного договору ним було здійснено лише один платіж 10.05.2024 року в сумі 1575 грн. в рахунок сплати процентів.

За умовами кредитного договору відповідачу було видано кредит в сумі 7000 грн., строком на 100 днів (до 24.07.2024 року), з фіксованою процентною ставкою в розмірі 2,5% на день в межах строку кредитування.

Таким чином, відповідно до умов договору та додатку №1 до нього у вигляді графіку платежів, позивач мав сплатити проценти за користування кредитом в загальному розмірі 17500 грн. та в строк до 24.07.2024 року повернути кредит в сумі 7000 грн.

З урахуванням сплачених коштів в сумі 1575 грн., заборгованість відповідача становить 2925 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в сумі 7000 грн., заборгованість по процентам в сумі 15925 грн. (17500 1575 грн.

Позивачем заявлено до стягнення заборгованість, що згідно розрахунку станом на 18.03.2025 року становить 20125 грн. та включає заборгованість за тілом кредиту в сумі 7000 грн., за відсотками в сумі 13125 грн.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» була доповнена частиною п`ятою згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023 року.

Пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.

Суд враховує, що перехідні положення закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень закону.

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що договір про надання фінансового кредиту №20746-04/2024 було укладено 16.04.2024 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», умови кредитного договору в частині визначення фіксованого розміру процентної ставки у вигляді 2,5% на день, протирічать законодавству та є нікчемними в силу ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», а нарахування процентної ставки слід розраховувати у відповідності до чинного на момент укладення кредитного договору законодавства в розмірі 1% на день, що за встановлений строк кредитування 100 днів складає 7000 грн.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність частково задоволення позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №20746-04/2024 від 16.04.2024 року, яка виникла станом на 18.03.2025 року в сумі 12425 грн., у т.ч.: заборгованість за тілом кредиту в сумі 7000 грн., заборгованість по процентам в сумі 5425 грн. (7000 грн. - 1575 грн. сплачених відповідачем процентів).

Відповідно до ст.141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог (61,74% від ціни позову), з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 1495 грн. 59 коп.

Керуючись ст.ст.8,12, п.17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживе чкеритування, п.5 розділу І, ч.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.6,512,514,526,626,627,628,641,642,1048-1050,1054,1056-1 ЦК України, ст.ст.3,11,12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (03124, м.Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд.6, ) заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №20746-04/2024 від 16 квітня 2024 року, яка виникла станом на 18 березня 2025 року в сумі 12425 грн., у т.ч.: заборгованість за тілом кредиту в сумі 7000 грн., заборгованість по процентам в сумі 5425 грн.; а також стягнути судовий збір в сумі 1495 грн. 59 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 серпня 2025 року.

Суддя С.Ю.Казак