Провадження № 22-ц/801/1415/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 рокуСправа № 127/14103/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/14103/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, стягнення щомісячного відшкодування у зв`язку з втратою годувальника,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Венгрин О. О., -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ "Укрзалізниця" про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнення щомісячного відшкодування у зв`язку з втратою годувальника, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 18-50 год. на 7 пікеті 1063 км залізничного сполучення «Київ-Рахів», неподалік с. Сосонка Стрижавської ОТГ Вінницького району, стався наїзд пасажирського потягу №55 сполученням «Київ-Солотвино-Рахів», у складі локомотива ЧС8-006 та 20 пасажирських вагонів, під керуванням машиніста ОСОБА_2 , який рухався у напрямку залізничної станції «Вінниця», на ОСОБА_3 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в невстановленому місці перетинав залізничні колії зліва направо по ходу руху потягу. Від отриманих тілесних ушкоджень внаслідок наїзду ОСОБА_3 загинув на місці події.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №90 від 19.02.2024 на трупі ОСОБА_3 виявлено сполучну травму тіла у вигляді: відкритої проникаючої черепно-мозкової травми - повного розтрощення голови з руйнуванням мозкового та лицевого черепу, руйнуванням мозкових оболонок та речовини головного мозку; закритої хребетно-спинно-мозкової травми - багаточисельних переломів хребта з ушкодженням зв`язкового мозку; судинно-нервових сплетень; закритої тупої травми грудної клітки - саден та осаджень шкіри тулуба; відкритої проникаючої травми живота; багаточисельних переломів кісток тазу, відкритих та закритих переломів верхніх та нижніх кінцівок.

Смерть ОСОБА_3 настала від сполучної травми тіла.

Зазначене підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_3 від 01.02.2024, лікарським свідоцтвом про смерть від 29.01.2024, довідкою про причину смерті від 29.01.2024, протоколом огляду місця події від 27.01.2024 та постановою про закриття кримінального провадження від 29.01.2024.

Позивач ОСОБА_4 - мати ОСОБА_3 . Власником зазначеного потягу №55 є відповідач АТ "Укрзалізниця".

Позивач перебуває на обліку в Управлінні ПФУ м. Вінниці і отримує пенсію за віком, має ІІІ групу інвалідності, загальне захворювання. Через смерть сина, в житті ОСОБА_1 стались невиправні зміни, його втрата спричинила тяжкі душевні страждання, тобто їй завдано моральної шкоди.

До дня смерті ОСОБА_3 проживав разом з позивачем, допомагав їй коштами на лікування, проведення медичних обстежень, операції та післяопераційної реабілітації, приймав участь у ремонті будинку. Позивач перебувала на утриманні сина, його допомога була постійним і основним джерелом її засобів до існування.

Позивач просить стягнути з АТ "Укрзалізниця": 500000 грн - у відшкодування моральної шкоди; стягати по 8638,21 грн щомісячної виплати в зв`язку з втратою годувальника, довічно; 41330 грн - витрат на поховання; 10000 грн - витрат на правничу допомогу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 : 200000,00 (двісті тисяч) грн у відшкодування моральної шкоди, 29600,00 (двадцять дев`ять тисяч шістсот) грн - витрати на поховання, 2693,00 грн витрат на правничу допомогу.

В решті позову і стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави 2295,26 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, АТ "Українська залізниця" подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, що перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, тому просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник АТ «Українська залізниця»просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення щодо відмови у задоволенні позову у повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду клопотання з проханням провести розгляд справи у її відсутність, в зв`язку з поганим самопочуттям.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження №0000094 від 29.02.2024 близько 18-50 год. ІНФОРМАЦІЯ_2 на 7 пікеті 1063 км залізничного сполучення «Київ-Рахів», неподалік с. Сосонка Стрижавської ОТГ Вінницького району, стався наїзд пасажирського потягу №55 сполученням «Київ-Солотвино-Рахів», у складі локомотива ЧС8-006 та 20 пасажирських вагонів, під керуванням машиніста ОСОБА_2 , який рухався у напрямку залізничної станції «Вінниця», на ОСОБА_3 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в невстановленому місці, перетинав залізничні колії зліва направо по ходу руху потягу. Від отриманих тілесних ушкоджень, внаслідок наїзду ОСОБА_3 загинув на місці події. Згідно висновку судово-медичної експертизи №90 від 19.02.2024 на трупі ОСОБА_3 виявлено сполучну травму тіла у вигляді: відкритої проникаючої черепно-мозкової травми - повного розтрощення голови з руйнуванням мозкового та лицевого черепу, руйнуванням мозкових оболонок та речовини головного мозку; закритої хребетно-спинно-мозкової травми - багаточисельних переломів хребта з ушкодженням зв`язкового мозку; судинно-нервових сплетень; закритої тупої травми грудної клітки - саден та осаджень шкіри тулуба; відкритої проникаючої травми живота; багаточисельних переломів кісток тазу, відкритих та закритих переломів верхніх та нижніх кінцівок. При судово-токсикологічній експертизі трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,1‰ (в крові), що за життя могло викликати алкогольне сп`яніння середнього ступеню тяжкості.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно копії довідки про причину смерті від 29.01.2024 причиною смерті ОСОБА_3 була сполучна травма тіла.

З пояснення машиніста ОСОБА_2 (кримінальне провадження №0000094) вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 він у складі локомотивної бригади, керуючи пасажирським потягом №55 сполученням «Київ-Солотвино-Рахів» у складі локомотива ЧС8-006 та 20 пасажирських вагонів, виїхали із залізничної станції м. Києва. Під час руху, близько 18-50 год. в районі 1063 км неподалік залізничної платформи «Сосонка» на зустріч по парній колії рухався вантажний потяг. Для потягу був наявний зелений сигнал світлофора, що дозволяв рух. Вказаний проміжок залізничного сполучення потяг проїздить без зупинок. При роз`їзді із зустрічним вантажним потягом, він застосував сигнал великої гучності. При цьому помітили, що із задньої частини зустрічного вантажного потягу, з лівої сторони, вийшла людина. Вони подали сигнал великої гучності, застосували гальмування. Але людина не реагувала на звукові сигнали, продовжувала рух і вийшла на залізничну колію, по якій рухався потяг. Відбувся наїзд передньої частини локомотива на чоловіка. Аналогічні пояснення надані при допиті свідком ОСОБА_5 .

У висновку акта службового розслідування аварії, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_2 о 18-52 за участі машиніста ОСОБА_2 і помічника машиніста ОСОБА_6 , складеного 31.01.2024, зазначено, що випадок смертельного травмування громадянина ОСОБА_3 стався внаслідок порушення потерпілим п. 2.2,2.3, 2.5,2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54; вини працівників залізниці не встановлено.

Згідно розшифровки скоростемірної стрічки поїзда №55, прямуючого електровозом ЧС8-006 під керуванням машиніста ОСОБА_7 на дільниці Київ-Хмельницький, в добу - ІНФОРМАЦІЯ_2 застосовано екстренне гальмування при швидкості 90 км/год.

В постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що пішохід ОСОБА_3 порушив вимоги розділу п. 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, де зазначено, що пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше 5 метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м.

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 27.01.2024 за №0000094, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста пасажирського потягу ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 276 ч. 3 КК України.

Згідно копії довідки квартального комітету «Тяжилів» №285 від 28.03.2024 позивач ОСОБА_1 проживає (зареєстрована) за адресою: АДРЕСА_1 , її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , був виписаний з помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , в листопаді 2023 р., але фактично проживав без реєстрації по день смерті; постійно допомагав матері коштами на лікування, проведення медичних обстежень, операції та післяопераційної реабілітації, приймав участь у ремонті будинку.

З копії трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 з 21.03.2023 по ІНФОРМАЦІЯ_2 працював слюсарем зі складання металевих конструкцій 5 розряду у КП «Вінницька спеціалізована монтажно-експлуатаційна дільниця з організації дорожнього руху». За період 2-4 квартал 2023 отримав дохід у розмірі 162903,16 грн, за 1 квартал 2024 - 22871,47 грн.

ОСОБА_3 знаходився на обліку в Головному управлінні ПФУ у Вінницькій області і отримав пенсію по інвалідності у розмірі 5826,43 грн.

Позивач ОСОБА_1 є пенсіонером, згідно довідки №5789 від 24.06.2024 знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ в м. Вінниці в Вінницькій області, за період січень 2023 р. - грудень 2023 р. отримала 29644,44 грн пенсії за віком.

ОСОБА_1 згідно довідки до акта МСЕК має ІІІ групу інвалідності безстроково, загальне захворювання.

Згідно з копії виписки №918 із медичної карти стаціонарного хворого, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 04.10.2023 по 25.10.2023 перебувала на лікуванні у ВНМУ ім. М.І. Пирогова Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю, основний діагноз: закритий багатоуламковий внутрішньосуглобовий перелом проксимального метаепіфізу правої великогомілкової кістки зі зміщенням. (а.с.43)

Відповідно до копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого неврологічного відділення №5487, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 06.08.2019 до 15.08.2019 перебувала на лікуванні у КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №1». У виписці зазначений діагноз позивача.

У копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №12807, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 02.08.2024 до 09.08.2024 перебувала на лікуванні у КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної Ради». У виписці зазначений діагноз позивача.

Відповідно до копії документів стосовно проведених медичних консультаційних досліджень позивача.

За витягом з Державного реєстру речових прав від 08.11.2023 ОСОБА_1 є власником 11/20 частини домоволодіння, яке складається з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (загальною площею 138,9 кв.м).

В матеріалах справи наявні копії фіскальних чеків (щодо придбання медичних препаратів), копії квитанцій про оплату комунальних послуг, рахунок від 24.08.2023 щодо придбання будівельних матеріалів та видачі товару від 02.05.2023.

Відповідно до ст. 1187 ч. 1, 2, 5 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 1172 ч. 1 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Враховуючи презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ч. 2 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2014 р. при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ст. 1187 ч. 5 ЦК України). Під умислом потерпілого потрібно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ст.1193 ч. 2 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Згідно ст. 1200 ч. 1 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Статтею 1202 ч. 1, 2 ЦК України визначено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Згідно ст. 202 СК України визначено підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків. Так, частиною першою передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Ця норма закону не має визначення особи, що потребує матеріальної допомоги. За аналогією закону, що регулює подібні правовідносини, в ст. 75 СК України, якою передбачено право одного з подружжя на утримання, визначається, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 75 ч. 4 СК України).

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Отже, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

У 2023 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становив 2093 грн, а згідно довідки №5789 від 24.06.2024 позивач ОСОБА_1 отримувала з січня 2023 р. по лютий 2023 р. по 2222,22 грн пенсії, з березня 2023 р. по грудень 2023 р. - по 2520 грн пенсії. Тобто, позивач отримувала дохід не менше прожиткового мінімуму на місяць, що встановлений законом.

Згідно ст. 36 ч. 2 п. 1, ч. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно ст. 38 ч. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 р. непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

В постанові Верховного Суду від 18.04.2018 р. (справа №165/325/17) зазначено, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

Верховний Суд зазначив, що за змістом абз. 1 ч. 1, 2 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: 1) непрацездатні особи, які а) були на утриманні померлого або б) мали на день його смерті право на одержання утримання; 2) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

У п. 8 постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 р. визначено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Позивач не довела того, що на день смерті сина вона була на його утриманні, або була особою, яка мала право на утримання від нього.

З наданих доказів вбачається, що позивач та її загиблий син, дійсно, проживали за однією адресою, але перебування позивача на утриманні сина не доведено належними доказами, не доведено і того, що позивач була на утриманні сина і, що допомога, яку вона отримувала від сина (а не її пенсія), була її основним доходом.

При цьому суд правильно враховав, що позивач є непрацездатною особою, оскільки досягла пенсійного віку, мала свій постійний дохід у вигляді пенсії, яка не була меншою від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про те, що син ОСОБА_3 проживав з матір`ю ОСОБА_1 та допомагав їй, не доводять того, що позивач перебувала на утриманні сина ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з АТ "Укрзалізниця" на її користь 8638,21 грн щомісячної виплати, пов`язаної з втратою годувальника, довічно, задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ч. 2 п. 1 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно зі ст. 23 ч. 3-5 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1168 ч. 2 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно зі ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом; вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання; суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із характеру, тривалості, обсягу та змісту душевних страждань матері, яка втратила сина. Втрата близької людини є непоправною, та безсумнівно призводить до суттєвих негативних наслідків, у тому числі, пов`язаних із нормальним життєвим укладом родини, неможливістю повного відновлення попереднього стану.

Відповідно до ст. 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі повного та всебічного розгляду справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 200000,00 грн, завданої загибеллю сина, з урахуванням ступеня вини самого потерпілого ОСОБА_3 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, тобто вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для відповідача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" - залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник