Провадження № 2/554/498/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.08.2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого судді - Шевської О.І.

за участю секретаря -Рябченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа: Полтавська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про звільнення майна з під арешту ,, -

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2024 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою про звільнення майна з під арешту та уточнивши позовні вимоги прохав суд визнати постанову про накладення арешту на майно , винесену 08.11.2010 року слідчим СУ УМВС України Лоскот С.С. такою що втратила силу. Знати арешт з майна, а саме мобільного телефону « НОМЕР_1 » imei НОМЕР_2 корпус чорного кольору, з телевізору «Filips» 220 XW 8 FB. Зобов`язати відповідача направити третій особі наступну інформацію виключить запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження від 02.02.2011 року за №10783533, накладеного реєстратором _ Полтавська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови від 08.11.2010 року ст.слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Лоскот С.С.

Ухвалою суду від 02.12.2024 року прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву, в якій прохав розгляд скарги проводити за його відсутності, вимоги підтримав та прохав задовольнити.

Представником відповідача надав до суду заяву в якій прохав провести розгляд справи за його відсутності, вказав, що у ГУНП в Полтавській області не перебуває жодного майна (рухомого чи не рухомого), належного на праві власності ОСОБА_2 .

Третя особа в судове засідання не з`явилася, причини неявки суд не повідомила.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 08.11.2010 року ст. слідчим Лоскот С.С. винесено постанову про накладення арешту на майно, у тому числі і на мобільний телефон «Samsung» imei НОМЕР_2 корпус чорного кольору, телевізор «Filips» 220 XW 8 FB, які були вилучені за місцем проживання позивача в ході проведення обшуку.

21.07.2011 року ст.слідчим Лоскот С.С. винесено постанову про закриття кримінальної справи №10231067, а також знято арешт з майна, а вилучені в ході обшуку речі вирішено повернути власнику.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном

Згідно вимог ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно. Таким чином, арешт накладений на нерухоме майно порушує на даний час право власності позивача.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 19 ЦПК України до компетенції суду під час розгляду цивільної справи віднесено захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають з цивільних , житлових та інших правовідносин.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, вбачається, що обов`язковими умовами припинення дії, яка порушує право, є наявність у позивача певного суб`єктивного права (охоронюваного інтересу) - об`єкту судового захисту, прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у місцевого суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення свого порушеного права і припинення дій, які порушують це право саме в теперішній момент.

Отже, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

При цьому, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, здійснивши при цьому оцінку позовних вимог.

Варто відзначити, що оцінка позовних вимог за критерієм обґрунтованості пов`язана із доведеністю позовних вимог.

Аналіз змісту положень ЦПК України, ЦК України та судової практики Верховного Суду, роз`яснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов`язане виключно з порушенням суб`єктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (статті 2, 4 ЦПК України, статті 15, 16 ЦК України, абзац 2 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

При цьому, варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 77 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Поряд з цим, відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, за принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обов`язком довести факт порушення свого суб`єктивного права відповідачем, також покладено обов`язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

З огляду на зазначене суд має з`ясувати, які реально права позивача порушені і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для нього це порушення, а також те, чи є метою пред`явлення позову захист (відновлення) прав і законних інтересів позивача і чи можливо при обраному способі захисту відновити (захистити) його права.

Отже, як вбачається зі змісту статей 4, 5, 12, 13, 265 ЦПК України, статей 14,15 ЦК України єдиною законною підставою для винесення рішення про задоволення позову є встановлення судом факту порушення, невизнання, оспорювання певного права чи законного інтересу позивача; єдиною підставою примусу чи покладення на відповідача певного зобов`язання чи обмеження є встановлення факту порушення прав позивача відповідачем.

Тому судове рішення є актом офіційного визнання, що право позивача порушено і підлягає судовому захисту, і судове рішення є дійовим способом захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, за захистом якого особа звернулась до суду.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем недоведена в порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством України, наявність обставин, з якими закон пов`язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб`єктивного права, зокрема, відповідачем, що є окремою підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивач у позовній заяві вказує, що 21.07.2011 року ст.слідчим Лоскот С.С. винесено постанову про закриття кримінальної справи №10231067, а також знято арешт з майна, а вилучені в ході обшуку речі вирішено повернути власнику, при цьому як вимогу позову ставить зняти арешт, що вказує на відсутність порушеного права позивача.

На підставі викладено суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, третя особа: Полтавська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про звільнення майна з під арешту відмовити.

Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

1.Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

2.Відповідач: Головне управління Національної поліції в Полтавській області, м.Полтава, вул.Матвійчука Юліна 83.

3.Третя особа: Полтавська філія державного підприємства «Інформаційнйи центр» Міністерства юстиції України, м.Полтава, вул.Соборності, 40-в.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя О.І.Шевська