Справа № 650/3313/25
провадження № 2/650/2230/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Калинівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову представник зазначив, що Позивач є єдиним спадкоємцем після смерті своєї матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті було відкрито спадщину, і Позивач, як син, відповідно до ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України, прийняв спадщину, на що отримав свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку та грошові заощадження.

Проте, окрім земельної ділянки та грошей, ОСОБА_3 володіла ще й житловим будинком АДРЕСА_2 , що підтверджується записом у погосподарській книзі за 1980-1982 роки. Оскільки цей будинок був побудований до 1980 року, а реєстрація прав на нерухоме майно в сільській місцевості до 1996 року не проводилась, то правовстановлюючі документи на нього відсутні. Позивач вказує, що після смерті матері користувався будинком без юридичного оформлення права власності.

З огляду на відсутність правовстановлюючих документів на будинок, а також на те, що реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою з 1996 року, Позивач звертається до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на довідку Калинівської селищної військової адміністрації про наявність земельної ділянки, технічний паспорт на будинок та інші документи, що підтверджують володіння майном.

На судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

На судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань від нього не надходило.

Дослідивши надані суду письмові докази, а також проаналізувавши наведені позивачем доводи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_3 .

Після смерті ОСОБА_3 , Позивач, як єдиний спадкоємець, прийняв спадщину на підставі ч. 1 ст. 1261 ЦК України та отримав свідоцтва про право на спадщину за законом на: земельну ділянку та грошові заощадження.

Видача свідоцтв про право на спадщину підтверджує, що Позивач своєчасно звернувся до нотаріуса та, відповідно, прийняв все спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , адже не міг прийняти спадщину вибірково, але свідоцтва видано на майно, яке було «юридично оформлене».

Однак, на момент смерті ОСОБА_3 вона володіла не лише земельною ділянкою та грошовими заощадженнями, на які видано свідоцтва, а й житловим будинком АДРЕСА_2 .

До січня 1996 року, відповідно до «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затверджено 31.01.1966 Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них (Інструкція втратила чинність 13.12.1995).

Тож, реєстрація будинків (прав власності на них) в сільській місцевості до січня 1996 року була відсутня.

Згідно довідки Калинівської селищної військової адміністрації від 22.04.2025 №01- 20-736, відповідно до запису у погосподарській книзі №10 (1980-1982 рр), ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто, запис у погосподарській книзі за 1980-1982 роки свідчить про те, що до 1980

року будинок АДРЕСА_2 вже був наявний як завершений об`єкт нерухомого майна. Тому, можна стверджувати, що його побудовано до 1980 року.

З урахуванням часу побудови будинку АДРЕСА_2 , а також відсутності реєстрації прав на нерухоме майно у сільській місцевості до 1996 року, правовстановлюючі документи на нього відсутні, а містяться лише записи в погосподарських книгах, які велись на той час.

За весь час користування будинком, позивач утримує його на правах власника, здійснювала ремонт, сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком та прибудинковою територією, але разом з тим, не може підтвердити своє право власності на будинок, з причини відсутності належних правовстановлюючих документів, так як на момент придбання будинку не було передбачено державної реєстрації нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01 липня 2004 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспувід 13грудня 1995року №56; Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим у Міністерства юстиції України від 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року. В листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне: за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає стаття 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання на нею такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачем права на спірний будинок, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачу вказаного житлового будинку, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на моменту розгляду справи. Підставою звернення позивача до суду є неможливість доведення перед компетентним органом, свого права власності на вказаний будинок. Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність на праві власності спірного нерухомого майна на праві власності позивачу, але таке право не визнається, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачкою в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який на законних підставах володіє належним йому нерухомими майном, проте не може це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову.

Керуючись статтями 12, 13, 141, 209, 259, 263 265 ЦПК України, а також наведеними положення цивільного законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 до Калинівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 серпня 2025 року.

Суддя: _____________ О.О. Сікора