Справа №303/9444/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Варваринець Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник Данько Оксана Олександрівна ) до ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дитини,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дитини, у якому зазначила, що вона та відповідач зареєстрували шлюб 03.12.2005. Під час спільного проживання у них народилися двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.03.2020 шлюб між нею та відповідачем розірваний. Стягнуто із ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі по 2000,00 (дві тисячі) гривень, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 січня 2022 року та до досягнення дітьми повноліття. Зазначене рішення відповідач не виконує, не сплачує аліменти на утримання дітей та має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 128 000,00 грн. Після розірвання шлюбу діти ОСОБА_4 та ОСОБА_4 проживають разом з нею за адресою АДРЕСА_1 . Син - ОСОБА_4 навчається в Мукачівський ЗОШ І-ІІІ ступенів Мукачівської ради. Між нею та дитиною склалися сприятливі морально-психологічні стосунки. Вона самостійно займається вихованням, навчанням, матеріальним забезпеченням дитини, створила належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. Під час роздільного проживання відповідач вчиняє морально-психологічний тиск на неї та дітей, чим завдає психологічного потрясіння сину. Оскільки вона та відповідач не домовились про місце проживання дитини, усвідомлюючи свою відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку вважає необхідним визначити місце проживання дитини разом з нею. Просила визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишивши його проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.11.2024 відкрито провадження по цивільній справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Позивачка у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник позивачки - адвокат Данько О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Відповідач та представник Виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник Виконавчого комітету Мукачівської міської ради подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності.

Судом проведено заочний розгляд справи, оскільки встановлено наявність умов, що передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України для такого порядку розгляду.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстровано 03.12.2005 виконавчим комітетом Новодавидківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області і розірвано рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.03.2022.

Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03.10.2024 вбачається, що сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до довідки від 29.10.2024, виданої Новодавидівським старостинським округом Мукачівської міської територіальної громади , про те що згідно реєстру Мукачівської об`єднаної територіальної громади ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Із психолого-педагогічної характеристики учня 3 класу «Інтелект України» ОСОБА_5 Мукачівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 Мукачівської міської ради Закарпатської області від 28.10.2024 вбачається, що ОСОБА_4 відвідує школу. Мати самостійно займається вихованням, навчанням дитини. Батько жодного разу у школу не приходив, не телефонував, не цікавився успіхами сина (протягом 1- 2 класу батько був у зоні бойових дій). На початку жовтня 2024 року відповідач прийшов у школу відвідати сина, але вже його не застав, почав конфліктувати. Потім відповідач звернувся до директора школи з претензією про те, що мама неправильно виховує сина і без його згоди надала копію УБД для безкоштовного харчування сина (мотивуючи це тим, що мама має кошти, щоб харчувати сина). Після розмови з адміністрацію батьки надали згоду на те, щоб з дитиною працював психолог школи, яка виявила, що хлопчик боїться батька, бо був свідком конфлікту, коли тато приїхав до них, щоб забрати з собою і мав зброю, погрожував мамі.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом ч. 3,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частина 1 ст. 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності.

У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Водночас положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Стаття 19 СК України передбачає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд не може взяти до уваги висновок Виконавчого комітету Мукачівської міської ради №167/01-36/42-25 від 29.01.2025, оскільки він не містить належного обґрунтування про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з мамою. Так, висновок містить вказівку на те, що підставою для такого рішення є перебування дитини на обліку служби у справах дітей Мукачівської міської ради, як такої, що опинилась у складних життєвих обставинах внаслідок психологічного насильства з боку батька, зважаючи на окреме проживання батьків, враховуючи вік дитини, думку обох батьків, стан виконання ними батьківських обов`язків рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Мукачівської міської ради (протокол від 12.12.2024 № 23), але висновок не містить вказівку на обставини, які цим протоколом встановлено і його не долучено до наданої суду копії висновку. За таких обставин висновок надано без повного, всебічного та об`єктивного встановлення всіх обставин, що мають значення для прийняття такого висновку та без їх урахування, що не відповідає вимогам ч. 5 ст. 19 СК України.

У ч. 1, 2 ст. 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

З досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №303/3102/19.

На момент розгляду справи ОСОБА_4 виповнилося вісім років, тому враховуючи вік дитини, суд вважав можливим вирішити спір без заслуховування думки дитини щодо вирішення спору про місце її проживання.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_4 тривалий час проживає з разом з мамою за адресою: АДРЕСА_1 , мати приділяє дитині більшу увагу і турботу ніж батько, тому проживання дитини разом з мамою забезпечує дитині розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі до якого дитина звикла.

Ураховуючи відсутність заперечень у відповідача щодо вимог, викладених в позові та встановлені обставини справи, зокрема те, що дитина проживає з мамою, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, та урахувавши те, що мати має постійну роботу і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також беручи до уваги положення ст. 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_4 з мамою відповідатиме найкращим інтересам дитини, тому позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню.

Звертаючись з позовом до суду позивачка просила визначити місце проживання дитини за конкретною адресою: АДРЕСА_1 , але суд вважає, що прийняття такого рішення може викликати складності при його подальшому виконанні у випадку зміни місця проживання позивачки, тому з метою запобіганню виникненню неясності при виконанні рішення суду, місце проживання дитини необхідно визначити разом з мамою - ОСОБА_1 без зазначення конкретної адреси.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 141, 258-261, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 8, 51, 129 Конституції України, ст. 7, 19, 141, 150, 157, 160, 161 СК України, ст. 15, 29 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа Виконавчий комітет Мукачівської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити повністю.

Визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з мамою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за місцем проживання останньої.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень, двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя