Справа № 308/9464/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Бедьо В.І., за участю секретаря судового засідання Малиновська І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на те, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28 листопада 2023 року у справі №308/8440/23 затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем, згідно з якою за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на окремо стоячу будівлю підсобного приміщення переобладнаного під житло за адресою реєстрації та фактичного місця проживання позивача та відповідача - АДРЕСА_1 . Також за змістом мирової угоди за позивачем визнано право власності на частину земельної ділянки біля будівлі, площею 0,01 га (1 сотка) для ведення підсобного господарства. Ухвала суду сторонами не оскаржувалася і набула законної сили.

Вже тривалий час, відповідач продовжує чинити перешкоди позивачеві у доступі до власного житла та частини земельної ділянки, яка є предметом мирової угоди. На неодноразові вимоги позивача допустити його до земельної ділянки та господарської прибудови відповідач реагує агресивно, постійно викликає поліцію під різними надуманими приводами.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем. Відповідач продовжує чинити перешкоди позивачеві у доступі до власного житла та частини земельної ділянки, яка є предметом мирової угоди за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаним майном, перешкоджає позивачеві у доступі до земельної ділянки та господарської прибудови.

З посиланням на ст. 391 ЦК України позивач просить задовольнити позов та зобов?язати ОСОБА_2 не вчиняти перешкод ОСОБА_1 у доступі до окремо стоячого житлового приміщення та земельної ділянки, площею 0,01 га за адресою АДРЕСА_1 , згідно умов мирової угоди., затвердженої ухвалою Ужгородського міськрайонного суду.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду м. Ужгород від 08.07.2025 відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву.

Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї процесуальними документами була отримана відповідачем 15.07.2025.

Відзив на позов відповідачем у визначений термін надано.

Від відповідача ОСОБА_2 через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона заперечує проти обставин, викладених у позові ОСОБА_1 . Просить суд звернути увагу на те, що жодний зазначений документальний доказ поданий у позовній заяві не стверджують фактів перешкоджання відповідачем позивачу у користуванні ним зазначеним вище об?єктом нерухомості та частиною земельної ділянки, вказаної у мировій угоді від 28.11.2023 року. В позовній заяві також не зазначено з підтвердженням доказами, яким саме чином відповідач здійснює позивачу перешкоди

В позовній заяві також не зазначено з підтвердженням доказами, яким саме чином відповідач здійснює позивачу перешкоди, а отже - позовні вимоги є недоведеними. Також зауважує, що Позивач не надав жодного письмового доказу, яким би було посвідчено (встановлено) його право власності на зазначене в позові майно, в тому числі - щодо встановлення/визначення меж земельної ділянки, враховуючи дані Держгеокадастру, із зазначенням кадастрового номеру земельної ділянки, її розміру та місця розташування.

Вимоги позивача ОСОБА_1 , заявлені у даній цивільній справі, не пов?язані з порушенням його права на соціальний захист саме як учасника бойових дій, а отже - позивачу необхідно здійснити оплату судового збору на загальних підставах.

Враховуючи все вище вказане, просить в задоволенні позову відмовити, так як підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.

За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно частин 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Отже, з тексту ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.11.2023 року затверджено мирову угоду у справі №308/8440/23 відповідач визнає за позивачем право власності на окремо стоячу будівлю підсобного приміщення, переобладнаного під житло Позивача та частину земельної ділянки площею 0,01 га (1 сотка) для підсобного господарства за адресою АДРЕСА_1 .

Разом з тим, у відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням.

Звертаючись із позовом до суду позивач стверджує, що ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном. На неодноразові вимоги позивача допустити його до земельної ділянки та господарської прибудови відповідач реагує агресивно, постійно викликає поліцію під різними надуманими приводами.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.11.2023 року затверджено мирову угоду у справі №308/8440/23 , копію технічного паспорту на будівлю, витяг демографічного реєстру ОСОБА_3 , копія посвідчення УБД ( на підставі якого звільнений від сплати судового збору ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та копія довіреності.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону про судовий збір).

Платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом (частина перша статті 2 Закону про судовий збір).

Згідно із частиною першою статті 5 Закону про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, зокрема, звільняються: 1) військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків (пункт 12); 2) учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав (пункт 13).

Законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та інших актів законодавства України (частина перша статті 2 Закону про соцзахист ветеранів війни).

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни (абзац другий частини першої статті 4 Закону про соцзахист ветеранів війни).

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (частина перша статті 5 Закону про соцзахист ветеранів війни). Стаття 6 Закону про соцзахист ветеранів війни врегульовує коло осіб, які належать до учасників бойових дій.

Відповідно до умов Закону про соцзахист ветеранів війни та наданих суду документів ОСОБА_1 належить до учасника бойових дій. Отже, він має право на перелік пільг, закріплених у статті 12 цього Закону, зокрема, на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва (п.14 першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом. ).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 187/1094/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що пункт 13 частини першої статті 5 Закону про судовий збір не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій.

Зазначене корелюється із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 0640/4372/18 (пункт 19), у якій Верховний Суд також зазначив, що відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону про судовий збір, в першу чергу, пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки цього Закону, проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

Необхідно усвідомлювати, що соціальне буття учасників бойових дій не обмежується виключно їх відповідним статусом та статтями 12 та 22 Закону про соцзахист ветеранів війни. Зміст частини першої статті 2 Закону про соцзахист ветеранів війни прямо вказує, що законодавство про соціальний статус, зокрема учасників бойових дій, не складається та не обмежується виключно цим Законом. За своїм змістом та характером окремих його нормативних положень Закон про судовий збір також є нормативним актом, який встановлює соціальні пільги окремим категоріям громадян України. І формальне існування статей 1-1 та 1-2 Закону про соцзахист ветеранів війни без їх належної та повної реалізації на практиці не відповідає Конституції України.

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факти та обставини перешкоджання позивачеві у доступі до власного житла та частини земельної ділянки, яка є предметом мирової угоди.

Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні його частини земельної ділянки та власного житла діями відповідача щодо допуску його до земельної ділянки та господарської прибудови.

Отже позивачем не доведено належними і допустимими доказами порушення відповідачем його права на окремо стоячу будівлю підсобного приміщення, переобладнаного під житло Позивача та частину земельної ділянки площею 0,01 га (1 сотка) для підсобного господарства за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність

В даній справі позивач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права як власника майна, у відповідності до положень статті 391 Цивільного кодексу України.

Тлумачення наведеної норми права свідчить, що негаторний позов це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2021 року у справі № 947/30277/19 (провадження № 61-12547св21) вказано, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю».

Умовою задоволення негаторного позову позивача є встановлення судом факту протиправності дій відповідача.

Проте, у даній справі всупереч наведеним нормам чинного процесуального законодавства, позивачем не надано доказів, які б відповідали вимогам щодо їх належності, допустимості та достатності, а також однозначно свідчили про порушення саме відповідачами її прав щодо користування межею та встановлення паркану і його знищення відповідачем.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28 листопада 2023 року у справі №308/8440/23 затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем, згідно з якою за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на окремо стоячу будівлю підсобного приміщення переобладнаного під житло за адресою реєстрації та фактичного місця проживання позивача та відповідача - АДРЕСА_1 . Також за змістом мирової угоди за позивачем визнано право власності на частину земельної ділянки біля будівлі, площею 0,01 га (1 сотка)для ведення підсобного господарства. Ухвала суду сторонами не оскаржувалася і набула законної сили.

Відповідач чинить перешкоди позивачеві у доступі до власного житла та частини земельної ділянки, яка є предметом мирової угоди. На неодноразові вимоги позивача допустити його до земельної ділянки та господарської прибудови відповідач реагує агресивно, постійно викликає поліцію під різними надуманими приводами, не є належними доказами на підтвердження факту об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у користуванні майном.

Отже суд не бере до уваги надані позивачем докази, оскільки такі не встановлюють і не підтверджують як наявність факту порушення чинення перешкод ОСОБА_3 у доступі до власного житла та частини земельної ділянки, яка є предметом мирової угоди.

Оцінюючи в сукупності надані докази суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами факту протиправності дій відповідача.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами у відповідності до вимог статей 77-78, 81 ЦПК України наявності порушень його права з боку відповідачів. На підставі наведеного суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача про усунення перешкод у користуванні необхідно відмовити.

На підставі ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 2, 12, 77-81, 89 ЦПК України, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області Бедьо В.І.