Провадження № 2/161/592/25
Р І Ш Е Н Н Я

(ЗАОЧНЕ)

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2025 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Ващук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога Сергій Степанович, державний реєстратор прав на нерухоме майно відділу з питань органбізації діяльності Центру надання адміністративних послуг Підгайцівської сільської ради Комар Олеся Олегівна про визнання права власності на нерухоме майно та зняття майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також просила зняти арешт з будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.10.2018 року між позивачем, як покупцем та ОСОБА_2 , як продавцем було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

В подальшому квартира, а також майнові права на неї були передані ОСОБА_1 від ОСОБА_2 на підставі Акту прийому-передачі квартири та довідки від 05.11.2021 року про виконання позивачкою своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу щодо оплати вартості квартири у повному розмірі. Також позивачем було здійснено технічну інвентаризацію на згадану вище квартиру,

У 2024 році ОСОБА_1 звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Комар О.О., Відділ з питань організації діяльності Центру надання адміністративних послуг Підгайцівської сільської ради, Волинської області з метою проведення реєстрації права власності на квартиру проте, останнім було відмовлено у зазначеній реєстрації, у зв`язку з тим, що Держаний реєстратор встановив наявність зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме: арешт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , на незавершене будівництво будівлі багатоквартирного житлового будинку за №44973433.

Внаслідок наявного арешт на частину будинку, ОСОБА_1 не має змоги оформити право власності на належну їй квартиру.

У зв`язку з наведеним, просить визнати право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , та зняти арешт з частини будинку АДРЕСА_2 . Понесені судові витрати стягнути з ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати у загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 19.03.2025 залучено до участі у справі, як співвідповідача ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 30 квітня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Від представника позивача адвоката Деркача Д. В. надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача, вимоги позовної заяви підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час, місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, жодних клопотань не подавали, відзиву до суду не надсилали.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про щодо розгляду справи у його відсутності.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога С.С., державний реєстратор прав на нерухоме майно відділу з питань організації діяльності Центру надання адміністративних послуг Підгайцівської сільської ради Комар О.О. в судове засідання не з`явились, заяв чи клопотань не подавали.

Дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтями 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 зроблено висновок про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палата Верховного Суду у справі № 344/16879/15-ц від 14.12.2021 року, Верховний Суд дійшов до наступної правової позиції: «укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому».

Також, Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що «право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить».

Згідно із положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав №5 від 29.10.2018 року, згідно з яким ОСОБА_1 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 13 16).

Позивач виконала умови договору, а саме: повністю сплатила вартість майнових прав, що стверджується дослідженою в судовому засіданні довідкою (а.с. 17).

Судом також встановлено, що на виконання вимог п. 2.5.2. Розділу 3 купівлі-продажу майнових прав №5 від 29.10.2018 року, позивач прийняла об`єкт, що підтверджується актом приймання-передачі від 05.08.2021 року (а.с. 23), виготовила технічний паспорт на придбану квартиру (24 27).

Таким чином, судом встановлено та не заперечується сторонами та обставина, що позивач придбала у відповідача ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 .

Відповідно до копії Витягу із Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва вбачається, що будинок, у якому знаходиться спірна квартира, введено в експлуатацію 04.03.2021 року (а.с. 18 22).

З копії рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 761075592 від 15.11.2024 року вбачається, що позивачу відмовлено у проведенні реєстраційних дій щодо спірної квартири, у зв`язку з наявністю арешту на будинок в якому знаходиться квартира. (а.с. 28).

Відповідно копій ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.11.2021 року у справі № 161/19806/21 та постанови про арешт майна боржника від 11.11.2021 року вбачається, що судом було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на незавершене будівництво, будівлі багатоквартирного житлового будинку /А-3/; опис готовність 19%, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228. Ухвала суду прийнята до виконання Другим відділом державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с. 29- 32)

Згідно з копіями витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2021 року вбачається, що власників квартир АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 зареєстрували право приватної власності за договорами купівлі-продажу нерухомості у будинку, на який накладено арешт. ( а.с. 116 123).

Таким чином судом встановлено, що позивач, як добросовісний набувач майнових прав на об`єкт нерухомого майна, що збудований, прийнятий в експлуатацію та фактично переданий їй, має право на судовий захист шляхом визнання права власності на об`єкт у разі неможливості державної реєстрації такого права у зв`язку із об`єктивними перешкодами (у зв`язку з арештом майна), а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Щодо позовної вимоги про знаття арешту з будинку за адресою: АДРЕСА_2 , то необхідно зазначити, що відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Також Великою Палатою Верховного Суду у справі № 554/8004/16 від 05.05.2020 року у своїй Постанові було зазначено, що «Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту».

Пункт 37.2 відповідної постанови передбачає, що «особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Верховним Судом у справ і № 757/62811/16-ц від 19.05.2021 року було сформовано наступну правову позицію: «Встановивши належність квартири позивачу, який здійснив повне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу від 22 червня 2012 року та лише не зареєстрував свої права, апеляційний суд дійшов правильного висновку про захист права позивача шляхом зняття обтяжень, накладених за зобов`язаннями відповідача, та визнання права власності».

Судом встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.11.2021 у справі №161/19806/21 накладено арешт на усе майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Водночас судом встановлено належність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Таким чином вимога про зняття арешту саме з квартири АДРЕСА_14 , право власності на яку визнається за позивачем є обґрунтованою та підлягає до задоволення. При цьому, щодо зняття арешту з усього будинку, суд зазначає, що така вимога є безпідставною, оскільки інші приміщення будинку не є предметом спору, а також у справі не подано доказів належності усього будинку позивачу чи наявності у неї повноважень діяти в інтересах інших власників. Також ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження у якому було накладено арешт на частину будинку та не є боржником чи учаником за цивільною справою № 161/19806/21, у рамках якої накладений такий арешт. Відповідно зняття арешту в такому обсязі порушує баланс інтересів сторін виконавчого провадження і може бути здійснено лише у межах відповідного процесу.

Отже, в частині зняття арешту з усього будинку відмовити.

Щодо стягнення судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачка ОСОБА_4 частково заперечує суму витрат на правничу допомогу, зазначена представником позивача через її не співмірність з наданням послуг.

На підтвердження понесених ОСОБА_1 витрат на отримання професійної правничої допомоги долучено копію Договору по надання правничої допомоги від 06.11.2024 року, Детальний опис витрат пов`язаних з поданням Позову до суду, Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, копію Акту приймання-передачі виконаних правничих послуг від 21.11.2024 року та копію Квитанції про оплату правничих послуг від 06.11.2024 року (а.с. 33 38).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг в конкретному регіоні.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

Також Пунктом 3.02. Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Як убачається з матеріалів справи, витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 20 000 грн не відповідають обсягу виконаних робіт, не є співмірними з предметом позову, ціною позову та складністю справи. Очевидно, що перелічені в договорі та акті виконаних робіт дії адвоката не вимагали від нього витрат часу у зазначеному ним обсязі, а заявлена до відшкодування сума не відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності.

При цьому суд також враховує, що позовні вимоги задоволені частково.

Враховуючи викладене, приписи ч.2 ст. 141 ЦПК України, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, значення справи для сторони, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат суд приходить до висновку, що справедливим та виваженим буде стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу в сумі - 10 000 грн. Така сума відповідає принципам розумності та справедливості.

Також судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в сумі 2845,20 грн (а.с. 1, 47), а тому з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 328, 331, 392 ЦК України, ст.ст. 2, 7, 10, 12, 19, 81, 83, 141, 142, 206, 258-260, 263-265, 273-279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога Сергій Степанович, державний реєстратор прав на нерухоме майно відділу з питань організації діяльності Центру надання адміністративних послуг Підгайцівської сільської ради Комар Олеся Олегівна про визнання права власності на нерухоме майно та зняття майна з-під арешту задовольнити - частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору - по 2845,6 (дві тисячі вісімсот сорок п`ять) грн 60 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу - по 5 000 (п`ять тисяч) гривень з кожного.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано Луцького міськрайонного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_15 РНОКПП: НОМЕР_1 )

Відповідач 1: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_16 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач 2: ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_17 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Третя сторона, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача: Приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога Сергій Степанович (43025, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Прогресу, буд. 7, РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Третя сторона, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Відповідача: Державний реєстратор прав на нерухоме майно відділу з питань організації діяльності Центру надання адміністративних послуг Підгайцівської сільської ради: Комар Олеся Олегівна (адреса: 45601, Волинська обл., Луцький р-н, Волинська обл., с. Липини, вул. Центральна, буд. 7, Код ).

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Людмила ПРИСЯЖНЮК