ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 серпня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/49/24

Головуючий у першій інстанції Ходіч В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1153/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Талалаївська селищна рада Прилуцького району Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору фізична особа-підприємець ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Срібнянського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2025 року (місце ухвалення сел. Срібне, дата складення повного судового рішення 23.04.2025) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Жовнер О.М. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Талалаївської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування.

В обгрунтування позову посилалась на те, що згідно державного акта на право власності на землю від 19.10.1998, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №7, позивач є власником земельної ділянки площею 0,50 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, яка межує із земельною ділянкою ОСОБА_2 , що розташована на території земельних угідь с.Понори.

За доводами позову, при перевимірах в 2021 році земельної ділянки по фактичному використанню для створення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на прибудинкову ділянку землі та земельну ділянку для ведення особистого господарства позивачу стало відомо про зміну меж земельної ділянки, якою він користується, тобто ОСОБА_2 , використовує частину земельної ділянки позивача внаслідок незаконних дій відповідачів.

Вказує, що Талалаївська селищна рада самовільно і на власний розсуд встановила межу земельної ділянки ОСОБА_2 без надання попереднього дозволу щодо виготовлення технічної документації та без погодження позивачем меж земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_2 , що призвело до порушення його прав та зміщено межі його ділянки, в зв`язку з чим він і звернувся з даним позовом до суду.

З урахуванням уточнень позовних вимог 02.04.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Жовнер О.М. просила усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою шляхом визнання незаконною та скасування реєстрацію речового права оренди земельної ділянки власності ОСОБА_2 , кадастровий номер :01:001:0044, площею 0,47 га, що знаходиться за межами с. Понори та була зареєстрована Талалаївською селищною радою 25.08.2022 за №47717826.

Рішенням Срібнянського районного суду від 17.04.2025 і задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 набув права власності на земельну ділянку відповідно до вимог закону, а позивачем не доведено порушення відповідачем його прав внаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства при виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки та не підписання ним акта погодження меж земельної ділянки, не може бути підставою для визнання незаконною та скасування реєстрації речового права оренди земельної ділянки у зв`язку з відсутністю порушеного його права, як власника суміжної земельної ділянки.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Срібнянського районного суду від 17.04.2025 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, оскільки судом не були допитані відповідачі та треті особи, не досліджені наявні в матеріалах справи докази та не надана оцінка фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник наголошує на тому, що відмовляючи допиті учасників справи та витребування доказів, суд прийняв помилкове рішення про те, що позивач як власник, користувач земельної ділянки, претензій щодо меж земельної ділянки та встановлення межових знаків не має, оскільки він вимушений був звернутись до суду за захистом порушеного права щодо порушення межових знаків.

Як вказує заявник, суд першої інстанції не надав значення тим обставинам, що кадастрові номери на земельні ділянки присвоюються з 2002 року і скориставшись цими обставинами ФОП ОСОБА_3 при виготовленні технічної документації ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,60 га, з яких 0,47 га біля його житлового будинку та площею 0,25 га, що розташована між його земельною ділянкою та ОСОБА_4 , з невідомих причин за рахунок його земельної ділянки збільшив ділянку відповідача до 0,47 га та присвоїв їй кадастровий номер, чим створив умови, через які він не може отримати кадастровий номер на свою земельну ділянку.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої на території Понорівської сільської Ради, площею 0,84 га, цільове призначення для ведення будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого підсобного господарства, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 19.10.1998 (а.с.33 т. 1).

З метою оформлення земельної ділянки для ведення особистого господарства ОСОБА_1 звернувся повторно до ФОП ОСОБА_3 за виготовленням технічної документації.

Актом закріплення, встановлення та погодження існуючих зовнішніх меж земельної ділянки для ведення особистого селянського (підсобного) господарства від 28.11.2022, підписаним ФОП ОСОБА_3 , власником земельної ділянки ОСОБА_1 в присутності старости Понорівського старостинського округу Талалаївської селищної ради ОСОБА_5 та суміжних землевласників (землекористувачів), межі земельної ділянки, яка знаходиться у с. Понори на території Понорівського старостинського округу, Талалаївської селищної ради, Прилуцького району Чернігівської області, площею 0,5000 га, наданої ОСОБА_1 для ведення особистого селянського (підсобного) господарства, закріплені в натурі (на місцевості); власник/користувач земельної ділянки претензій щодо меж земельної ділянки не має; потреби встановлення межових знаків немає (а.с.12-15 т. 1).

На звернення ОСОБА_1 Талалаївська селищна рада Прилуцького району Чернігвської області листом № 1270 від 23.08.2023 повідомила про те, що комісія самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території селищної ради не має законних підстав для проведення робіт по встановленню меж вказаної у заяві земельної ділянки, бо розробниками технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є:

- юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи сертифікований інженер-землевпорядник, який є відповідальним за якість робіт із землеустрою;

- фізичні особи-підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою (а.с.19 т . 1).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,4711 га, кадастровий номер :01:001:0044, для ведення особистого підсобного господарства, розташованої на території Понорівського старостинського округу, Талалаївської селищної ради, Прилуцького району Чернігівської області, державна реєстрація права 17.12.2018 (а.с.223, 234, 239 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при перевимірах земельної ділянки для створення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на прибудинкову ділянку землі та земельну ділянку для ведення особистого господарства йому стало відомо про зміну меж земельної ділянки, якою він користується, яку використовує ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 набув права власності на земельну ділянку відповідно до вимог закону, а позивачем не доведено порушення відповідачем його прав внаслідок порушення норм земельного чи цивільного законодавства при виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки та не підписання ним акта погодження меж земельної ділянки, не може бути підставою для визнання незаконною та скасування реєстрації речового права оренди земельної ділянки у зв`язку з відсутністю порушеного його права, як власника суміжної земельної ділянки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно достатті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цьогоКодексу.

Відповідно достатті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першоюстатті 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Це положення цивільного законодавства України конкретизовано у частині першійстатті 153 ЗК України: власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає заяву у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).

Відповідно достатті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Права власників земельних ділянок закріплені положеннями частини першої статті 90 ЗК України, а в силу частини 2 зазначеної статті порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.

За змістом пункту г) частини 1статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів

Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України встановлено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах території територіальних громад щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, обмежень у використанні земель та земельних сервітутів, додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

На підставі частин 1 і 2 статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: завдання на складання технічної документації із землеустрою;пояснювальну записку; матеріали топографо-геодезичних робіт; кадастровий план земельної ділянки; перелік обмежень у використанні земельної ділянки; відомості про встановлені межові знаки.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі: відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначенихстаттею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану (стаття 198 ЗК України).

Із положень статті 125, 126 ЗК України слідує, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За змістом частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14, провадження № 14-552цс18, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15, провадження № 14-652цс18, у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, провадження № 14-730цс19, зазначила про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність. Що, відповідно, також не є підставою для скасування рішення про затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання незаконною та скасування реєстрації речового права оренди земельної ділянки належної ОСОБА_2 , позивач посилався на те, що при виготовленні технічної документації ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,60 га, з яких 0,47 га біля його житлового будинку та площею 0,25 га, що розташована між його земельною ділянкою та ОСОБА_4 , з невідомих причин за рахунок його земельної ділянки було збільшено ділянку відповідача до 0,47 га та присвоєно їй кадастровий номер, чим створено умови, через які він не може отримати кадастровий номер на свою земельну ділянку.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 набув права власності на земельну ділянку площею 0,4711 га, кадастровий номер :01:001:0044, для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території Понорівського старостинського округу, Талалаївської селищної ради, Прилуцького району Чернігівської області відповідно до вимог закону та на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 223 т. 1).

Позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем його прав при виготовленні державного акта про право власності на земельну ділянку, а ненадання позивачем згоди на погодження меж земельної ділянки та не підписання ним акта погодження меж земельної ділянки не є підставою для визнання незаконною та скасування реєстрації речового права оренди земельної ділянки як власника суміжної земельної ділянки.

Також позивачем не надано доказів про те, що що сформована земельна ділянка відповідача накладається на його земельну ділянку, і тим самим зменшує її площу та унеможливлює її державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, як об`єкта цивільних прав, йому створені реальні перешкоди у реалізації суб`єктивного права на набуття у власність земельної ділянки, яке перебуває у його володінні.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності (користуванні) позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи судом першої інстанції було роз`янено право сторін, передбачене ст. 43 ЦПК України, заявити клопотання про призначення експертизи для встановлення чи відсутності збільшення відповідачем площі своєї земельної ділянки за рахунок земельної ділянки позивача, проте позивач відмовився від призначення експертизи, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення, з мотивів, викладених у цій постанові.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Срібнянського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.08.2025.

Головуючий Судді :