ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 710/228/24

провадження № 61-13018св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: держава Україна в особі Черкаської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Черкаській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 02 липня 2024 року у складі судді Щербак О. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Черкаської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Черкаській області (далі - ГУ НП у Черкаській області) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування і прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 травня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000182 стосовно нього внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

13 травня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000187 стосовного нього внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.

13 травня 2019 року матеріали зазначених кримінальних проваджень обуло об`єднано в одне кримінальне провадження за № 0000182.

27 вересня 2019 року його повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.

12 жовтня 2021 року прокурор Звенигородської окружної прокуратури затвердив обвинувальний акт, який було направлено до Ватутінського міського суду Черкаської області.

Ухвалою слідчого судді Шполянського районного суду Черкаської області від 16 травня 2019 року накладено арешт, зокрема, на автомобіль марки

«ВАЗ 2106», яким користувався позивач.

Вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 26 серпня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 185 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень. Знято арешт з тимчасово вилученого майна, а саме автомобіля марки «ВАЗ 2106».

Таким чином, у період з 11 травня 2019 року до 02 березня 2023 року він перебував під слідством і судом, тобто 45 місяців і 20 днів.

Посилаючись на те, що за час перебування під слідством та судом він зазнав моральних страждань, не міг користуватися належним йому автомобілем, внаслідок чого його права були істотно обмежені, ОСОБА_1 , з урахуванням збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з держави Україна в особі Черкаської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Черкаській області на відшкодування моральної шкоди 365 333,20 грн, у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 02 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 329 066,64 грн.

Стягнено з ГУ НП в Черкаській області у дохід держави судовий збір у розмірі 1 645,33 грн.

Стягнено з Черкаської обласної прокуратури у дохід держави судовий збір у розмірі 1 645,33 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Урахувавши ступінь душевних страждань ОСОБА_1 та їх тривалість (41 місяць і 4 дні), у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, а також принципів розумності та справедливості, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 329 066,64 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У вересні 2024 року керівник Черкаської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 02 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог змінити шляхом зменшення розміру моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню на користь позивача, з 329 066,64 грндо 65 813,33 грн.

Як підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права, без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Посилається відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік», зокрема щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати на рівні 1 600,00 грн, як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду, у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що при визначенні розміру моральної шкоди суди не враховали, що статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який набрав законної сили 01 січня 2024 року, визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн, а тому суди помилково виходили із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої цим законом

(8 000,00 грн).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправильно застосував вимоги частини шостої статті 141 ЦПК України, пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», статей 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та дійшов помилкового висновку про стягнення судових витрат з відповідачів, а не з держави Україна.

У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від

ГУ НП у Черкаській області у якому заявник посилався на те, що доводи касаційної скарги керівника Черкаської обласної прокуратури є обґрунтованими.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 25 вересня 2024 року касаційну скаргу керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 02 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Черкаської обласної прокуратуриз підстав, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Шполянського районного суду Черкаської області матеріали цивільної справи № 710/228/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у задоволенні клопотання керівника Черкаської обласної прокуратури про зупинення виконання рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 02 липня 2024 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року відмовлено.

У жовтні 2024 року матеріали справи № 710/228/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,

а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 26 серпня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 185 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Знято арешт з тимчасово вилученого майна, а саме з автомобіля марки

«ВАЗ 2106», легковий, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та мішок, що знаходиться в салоні автомобіля з написом «Насіння кукурудзи 800000 насінин», накладений ухвалою слідчого судді Шполянського районного суду Черкаської області від 16 травня 2019 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдовувального вироку суду.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що ОСОБА_1 набув право на відшкодування шкоди відповідно до

пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури

і суду», оскільки вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 26 серпня 2022 року(справа № 710/1591/19), який набрав законної сили 02 березня 2022 року, його визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 185 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій при визначенні розміру моральної шкоди суди не враховали, що статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який набрав законної сили 01 січня 2024 року, визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020,

від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносилися.

Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на

рівні 1 600,00 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі (постанови Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, від 12 березня 2025 року у справі № 707/564/24).

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суди неправильно застосували вимоги частини шостої статті 141 ЦПК України, пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», статей 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та дійшов помилкового висновку про стягнення судових витрат з відповідачів, а не з держави Україна, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Звільнення позивача від сплати судового збору не означає, що відповідач не має відшкодувати витрати, пов`язані з розглядом справи. Змінюється лише спосіб компенсації цих витрат.

Частково задовольнивши позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції на підставі статті 141 ЦПК України розподілив судові витрати пропорційно до задоволених вимог, стягнувши з ГУ НП в Черкаській області та Черкаської обласної прокуратури в дохід держави судовий збір у розмірі по 1 645,33 грн з кожного відповідача.

Питання компенсації судового збору пропорційно до задоволеної вимоги не на користь позивача, а на користь держави, у випадку звільнення позивача від сплати судових витрат відповідає вимогам закону, оскільки держава як відповідач діє через відповідні органи.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18, провадження 61-17919св20, на яку керівник Черкаської обласної прокуратури посилається у касаційній скарзі, не є підставою для скасування судових рішень щодо розподілу судових витрат у справі.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу керівника Черкаської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 02 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник