КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/10578/24

17 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Т.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства України з управління зоною відчуження, третя особа: Чорнобильський радіаційно-екологічний біосферний заповідник, про визнання незаконними і скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного агентства України з управління зоною відчуження, третя особа: Чорнобильський радіаційно-екологічний біосферний заповідник, про визнання незаконними і скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 19 липня 2019 року його було призначено на посаду директора Державної установи «Чорнобильський радіаційно-екологічний біосферний заповідник» згідно з наказом Державного агентства України з управління зоною відчуження від 19.07.2019 року № 127-ОС. 19 липня 2019 року між ним та відповідачем в особі Голови Петрука В.В. було укладено контракт, за пунктом 6.1. якого передбачено, що контракт діє з 19 липня 2019 року по 19липня 2024 року.

Листом відповідача від 15 липня 2024 року №02-2477/13-24 йому надіслано наказ ДАЗВ від 11 липня 2024 року №88-24-ОС «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 » за підписом першого заступника Голови А. Тимчука. Згідно з даним наказом, його звільнено від виконання обов`язків директора Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника 19 липня 2024 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, а контракт від 19 липня 2019 року припинений.

На підставі наказу ДАЗВ від 11.07.2024 року №88-24-ОС «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 » видано наказ Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника від 17.07.2024 р. №174-к «Про звільнення ОСОБА_4 » за підписом першого заступника директора Сергія Хмельницького.

Вказане звільнення з посади директора Чорнобильського радіаційноекологічного біосферного заповідника позивач вважав незаконним та безпідставним з огляду на те, що згідно з пунктом 5.8. контракту від 19 липня 2019 року після настання дати закінчення дії контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна із сторін за місяць до цієї дати не проінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію контракту.

08 травня 2024 року він отримав повідомлення від відповідача за підписом першого заступника Голови ДАЗВ Андрія Тимчука про те, що контракт з позивачем припиняється в останній день його дії - 19липня 2024 року і продовження дії контракту не планується. Ідентичне за змістом повідомлення від відповідача за підписом першого заступника Голови ДАЗВ Андрія Тимчука було надіслано на його ім`я листом ДАЗВ від 03 червня 2024 року № 02-1956/13-24. Проте, вказані повідомлення позивач не вважав належним інформуванням його про бажання припинити дію контракту з ним, оскільки у першого заступника Голови ДАЗВ відсутні відповідні повноваження для прийняття рішення про звільнення керівника установи, що належить до сфери управління ДАЗВ.

Позивач зазначав, що відповідно до підпункту 12 і пункту 10 Положення про Державне агентство України з управління зоною відчуження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 жовтня 2014 року №564, призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління ДАЗВ, здійснює в межах своїх повноважень Голова ДАЗВ. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2023 р. №754-р Голову ДАЗВ ОСОБА_5 було звільнено із займаної посади. Відповідно, з кінця серпня 2023 року і по теперішній час у ДАЗВ відсутній керівник (Голова).

Кабінетом Міністрів України не приймалося рішення про тимчасове покладення обов`язків за вакантною посадою Голови ДАЗВ на першого заступника Голови Тимчука А.О. Так само відсутні правові підстави для виконання останнім повноважень керівника ДАЗВ на підставі Схеми заміщення, оскільки звільнення не є причиною тимчасової відсутності Голови ДАЗВ та не передбачає повернення останнього до виконання своїх обов`язків за посадою.

Таким чином, на переконання позивача, дії першого заступника Голови ДАЗВ щодо прийняття рішень та виконання повноважень за посадою Голови ДАЗВ є протиправними та нелегітимними, вчиненими з перевищенням службових повноважень, і відповідно - не мають юридичних наслідків.

Додатковими аргументами на підтвердження такого висновку є депутатське звернення на ім`я Прем`єр-міністра України Д.Шмигаля щодо порушення законодавства першим заступником Голови ДАЗВ А.Тимчуком в частині призначення ним виконуючого обов`язки керівника Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами».

Позивач вказував, що підприємство також належить до сфери управління ДАЗВ. Крім того, згідно із витягом з ЄДРПОУ від 21.07.2024року, сформованого за допомогою сервісу Опендатабот, керівником ДАЗВ (код 37536183) є ОСОБА_5 . Зміни до інформації в ЄДРПОУ неможливо внести без призначення нового голови ДАЗВ або виконуючого його обов`язки у встановленому законодавством порядку. Це також підтверджує відсутність належних повноважень у першого заступника Голови ДАЗВ А. Тимчука на виконання обов`язків, які є виключною компетенцією Голови ДАЗВ.

З огляду на те, що його не було належним чином повідомлено уповноваженою на це особою зі сторони відповідача про бажання припинити дію контракту, то на підставі пункту 5.8. контракту від 19.07.2019 року він має бути продовженим на строк, на який був укладений.

Таким чином, наказ ДАЗВ від 11.07.2024 року №88-24-ОС «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 » (за підписом першого заступника Голови ДАЗВ А. Тимчука) є таким, що виданий з перевищенням службових повноважень, а тому підлягає скасуванню. Відповідно виданий на його підставі наказ Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника від 17.07.2024 року №174-к «Про звільнення ОСОБА_4 » також підлягає скасуванню.

У порядку інформування позивач зазначав, що з моменту безпідставного взяття на себе повноважень Голови ДАЗВ перший заступник Голови А. Тимчук, починаючи з липня 2023 року, повністю припинив погодження виплати йому премії без будь-якого обґрунтування зі сторони відповідача, що є прямим порушенням вимог контракту від 19 липня 2019 року, зокрема, пункту 3.1. даного контракту.

Позивач вважав, що така ситуація штучно створена першим заступником Голови ДАЗВ А. Тимчуком, основною метою якої є примушування позивача з власної ініціативи розірвати трудовий контракт достроково, що змусила його звернутися за захистом своїх прав до Київського окружного адміністративного суду з вимогами про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_2 просив суд: скасувати наказ Державного агентства України з управління зоною відчуження від 11.07.2024 №88-24-ОС «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 »; скасувати наказ Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника від 17.07.2024 №174-к «Про звільнення ОСОБА_4 »; поновити ОСОБА_1 на посаді директора Чорнобильського радіаційної екологічного біосферного заповідника з продовженням дії контракту від 19 липня 2019 року до 19 липня 2029 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до Державного агентства України з управління зоною відчуження, третя особа: Чорнобильський радіаційно-екологічний біосферний заповідник, про визнання незаконними і скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, судом неповно оцінені та досліджені докази.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2023 р. №754-р Голову ДАЗВ ОСОБА_5 було звільнено із займаної посади. Відповідно, з кінця серпня 2023 року і до 03.12.2024 року у ДАЗВ був відсутній керівник (Голова). Лише 3 грудня 2024 року розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1198-р Головою ДАЗВ було призначено Іщенка Григорія Григоровича .

При цьому, виходячи з норм частини сьомої статті 31 Закону України «Про державну службу», лише Кабінет Міністрів України, як суб`єкт призначення, може прийняти рішення про тимчасове покладення виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби категорії «А» на одного із заступників або на одного з керівників самостійних структурних підрозділів цього державного органу.Кабінетом Міністрів України не приймалося рішення про тимчасове покладення обов`язків за вакантною посадою Голови ДАЗВ на першого заступника Голови Тимчука Андрія Олександровича. Так само були відсутні правові підстави для виконання останнім повноважень керівника ДАЗВ на підставі Схеми заміщення.

Для виконання обов`язків голови ДАЗВ першим заступником Тимчуком Андрієм Олександровичем , його мало б бути призначено тимчасово виконуючим обов`язки голови ДАЗВ відповідним рішенням Уряду як вищим органом в системі органів виконавчої влади, оскільки керівник (в тому числі виконуючий обов`язки) центрального органу виконавчої влади призначається на посаду Кабінетом Міністрів України (ч. 1 ст. 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Законом України «Про державну службу» (частина сьома статті 31) передбачений механізм забезпечення безперебійності функціонування державного органу у випадку, коли його керівник відсутній взагалі, тобто посада є вакантною. Такий механізм, серед іншого, передбачає прийняття рішення Урядом про тимчасове покладення виконання обов`язків за вакантною посадою державної служби категорії "А" на одного із заступників або на одного з керівників самостійних структурних підрозділів цього державного органу. Тоді як норма частини шостої статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» поширюється виключно на випадки, коли керівник державного органу тимчасово відсутній (у зв`язку з відпусткою, відрядженням, хворобою тощо). Саме у таких випадках виконання обов`язків керівника центрального органу здійснюється відповідно до затвердженого ним розподілом обов`язків, а не тоді, коли посада є вакантною.

Судом першої інстанції не були прийняті до уваги зазначені обставини, які свідчать, що дії першого заступника Голови ДАЗВ щодо прийняття рішень та виконання повноважень за посадою Голови ДАЗВ є протиправними та нелегітимними, вчиненими з перевищенням службових повноважень, а відповідно - не мають юридичних наслідків.

У зв`язку із зазначеним позивач вважає, що наказ ДАЗВ від 11.07.2024 року №88-24-ОС «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 » (за підписом першого заступника Голови ДАЗВ А. Тимчука) є таким, що виданий з перевищенням службових повноважень, а тому підлягає скасуванню. Відповідно, виданий на його підставі наказ Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника від 17.07.2024 №174-к «Про звільнення ОСОБА_4 » також підлягає скасуванню.

Окрім того, судом першої інстанції не були враховані всі докази, зазначені у позові, а саме ним наводилися докази того, що з моменту безпідставного взяття на себе повноважень Голови ДАЗВ перший заступник Голови Андрій Тимчук повністю припинив погодження виплати премії позивачу без будь-якого обґрунтування зі сторони відповідача, що є прямим порушенням вимог контракту від 19 липня 2019 року, зокрема, пункту 3.1 даного контракту.

Також, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилається на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2024 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного агентства з управління зоною відчуження про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено, та дійшов висновку про те, що у суду першої інстанції відсутні підстави вважати, що оскаржувані накази підписані неуповноваженою особою. Однак, з таким висновком суду першої інстанції позивач не погоджується, посилаючись на те, що преюдиція під час встановлення та перевірки обставин справи не має абсолютного характеру (зазначена позиція була висловлена в правовому висновку (позиції) Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 817/1269/17).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Державне агентство України з управління зоною відчуження в особі голови Іщенка Григорія Григоровича просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року - без змін.

Зазначає, що норми законодавства України не передбачають випадку коли центральний орган виконавчої влади повністю або частково припиняє свою діяльність за відсутності Голови чи виконуючого обов`язки Голови. Після звільнення Голови ДАЗВ і до призначення Голови в установленому Законом України «Про державну службу» порядку (тобто Кабінетом Міністрів України) центральний орган виконавчої влади керується абзацом 2 частини шостої статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», який надає право використовувати наказ Голови про розподіл обов`язків на термін до призначення Голови в установленому порядку. Відтак, перший заступник Голови здійснює тимчасове заступництво за своєю посадою (першого заступника) відповідно до права, наданого Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

Отже, перший заступник Голови ДАЗВ Тимчук А.О. під час підписання оспорюваного позивачем наказу ДАЗВ від 11.07.2024 року № 88-24-ОС «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 » та направлення листів для інформування позивача про припинення строку дії контракту діяв у межах та спосіб передбачений чинним законодавством. Таким чином апеляційна скарга не містить доказів того, що Тимчук А.О. не мав повноважень з підписання зазначених вище листів та наказу.

Крім того, серед позовних вимог позивачем заявлена вимога про скасування наказу Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника (далі - ЧРЕБЗ) від 17.07.2024 № 174-к «Про звільнення ОСОБА_4 », тоді як позивач помилково визначив під час подачі позовної заяви ЧРЕБЗ у статусі третьої особи, незважаючи на те, що зазначена вище вимога може бути здійснена тільки ЧРЕБЗ шляхом видачі нового наказу.

Сторона відповідача звертає увагу суду на те, що позивач у тексті апеляційної скарги неодноразово висловлював власну думку та обвинувачення в адресу ДАЗВ з метою створення негативного іміджу ДАЗВ та осіб, що дотичні до нього в уявленні суду, а саме: звільнення ОСОБА_5 з посади Голови ДАЗВ; щодо призначення премії позивачу та звернення до суду; щодо депутатського звернення до Дениса Шмигаля стосовно діяльності Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами». Порушені питання та матеріали долучені позивачем із зазначених вище питань не є предметом розгляду даної справи та не можуть слугувати підтвердженням позовних вимог ОСОБА_1 . Відтак, згідно приписів цивільного-процесуального права судом не можуть братися до уваги зазначені докази під час розгляду справи №754/10578/24.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Державного агенства України з управління зоною відчудження Горбач Олександр Сергійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представник третьої особи Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника в судове засіданння повторно не з`явився, про день та час розгляд справи апеляційним судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом №127-ОС від 19.07.2019 року позивача було прийнято на посаду директора Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника, терміном на 05 років, з 19 липня 2019 року по 19 липня 2024 року.

19.07.2019 року між позивачем та Державним агентством України з управління зоною відчуження у особі Голови Петрука В.В. було укладено контракт, на підставі якого ОСОБА_1 був прийнятий на посаду директора Державної установи «Чорнобильський радіаційно-екологічний біосферний заповідник» на термін з 19 липня 2019 року по 19 липня 2024 року.

Згідно із пунктом 5.8 Контракту, після настання дати закінчення дії контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна із сторін за місяць до цієї дати не проінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію контракту. Відповідно до п. 6.1 Контракту, контракт діє з «19» липня 2019 року по «19» липня 2024 року (а.с.78 зворотна сторона).

Листом ДАЗВ від 08.05.2024 року № 02-1657/8-24 за підписом першого заступника Голови ДАЗВ Андрія Тимчука, позивача повідомлено про те, що контракт з ним припиняється в останній день його дії 19.07.2024 року і продовження дії контракту не планується. Листом ДАЗВ від 03.06.2024 року № 02-1956/13-24 за підписом першого заступника Голови ДАЗВ Андрія Тимчука, позивача повторно повідомлено про припинення строку дії контракту, останній день якого припадає на 19.07.2024 року.

Листом від 15.07.2024 року № 02-2477/13-24 позивачу надіслано копію наказу ДАЗВ від 11.07.2024 року №88-24-ОС «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 » за підписом першого заступника Голови А. Тимчука.

Наказом ДАЗВ № 174-к від 17.07.2024 року звільнено позивача з 19.07.2024 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Підставою є наказ № 88-24-ОС від 11.07.2024 року «Про закінчення терміну контракту та звільнення ОСОБА_1 », наказ Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника від 17.07.2024 №174-к «Про звільнення ОСОБА_1 » за підписом першого заступника директора Сергія Хмельницького.

Відмовляючи в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державного агентства України з управління зоною відчуження, третя особа: Чорнобильський радіаційно-екологічний біосферний заповідник, про визнання незаконними і скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції посилався на те, що перший заступник Голови ДАЗВ Тимчук А.О. під час підписання та направлення оспорюваних позивачем листів для інформування останнього про припинення строку дії контракту, діяв у межах та спосіб передбачений чинним законодавством.

Оскільки позивач належним чином був проінформований листом відповідача про припинення строку дії контракту, то правових підстав для скасування оспорюваних наказів немає.

Суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року відповідає.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У частині третій статті 21 КЗпП України визначено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.

Враховуючи особливості зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

У пунктах 2, 18 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній формі власності», передбачено, що відповідно до статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту. За 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17 зазначено, що «при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 297/1656/17 (провадження № 61-4797св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. […] переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк. Згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Доводи касаційної скарги про те, що строк дії укладеного контракту із закінчився ще 01 липня 2011 року та зважаючи на неодноразове продовження трудових відносин, трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статті 39-1 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки укладення контракту на строк з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України підпадає під частину другу статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовження строку його чинності декілька разів застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року у справі №757/34139/18-ц (провадження №61-6954св19) вказано, що «припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України. Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового контракту. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин».

Такий висновок є усталеним в судовій практиці (див., зокрема, також постанови Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №369/7704/18, від 08 квітня 2020 року у справі №760/408/19, від 19 травня 2021 року в справі № 591/5815/18, від 25 жовтня 2021 року у справі № 607/3393/18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2022 року у справі № 487/1448/20 (провадження № 61-10512св21) зазначено, що «закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Оскільки власник не висловив бажання продовжити трудові відносини із працівником після закінчення строку дії контракту, то звільнення проведено з додержанням вимог чинного законодавства у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку».

Як правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами, відповідно до п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України, було укладено строковий трудовий договір на наперед визначений сторонами строк з «19» липня 2019 року по «19» липня 2024 року, строк встановлений за їх погодженням та за наявності вільного волевиявлення та інтересів позивача на це.

Поряд з цим, умовами п. 5.8 укладеного з позивачем контракту від 19.07.2019 року визначено, що після настання дати закінчення дії контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна із сторін за місяць до цієї дати не проінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію контракту.

Згідно статті 9 Конвенції МОП № 158 тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції МОП № 158 міститься в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 235/3148/17-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 520/211/16-ц.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами підтверджується, що позивач належним чином був проінформований листами відповідача про припинення строку дії контракту від 19.07.2019 в межах строків, визначених пунктом п. 5.8 контракту від 19.07.2019 року.

Вказані обставини позивачем не заперечуються, не спростовуються належними та допустимими доказами в розумінні чинного ЦПК України.

Суд першої інстанції врахував, що закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі після закінчення строку дії контракту в судовому порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції зробивобґрунтований висновок, що оскільки сторони на умовах контракту не продовжили строк його дії після 19.07.2024 року, то трудові відносини між сторонами були припинені за закінченням строку дії контракту, що є підставою для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому відсутні підстави для визнання звільнення незаконним.

Доводи позивача про те, що дії першого заступника Голови ДАЗВ щодо прийняття рішень про припнення укладеного з позивачем контракту від 19.07.2024 року та виконання повноважень за посадою Голови ДАЗВ є протиправними та нелегітимними, вчиненими з перевищенням службових повноважень і, відповідно, не мають юридичних наслідків, не заслуговують наувагу з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Так, згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Основного закону України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Преюдиційність відрізняється від поняття передсудність, яке означає можливість ініціювати особою вирішення спору в суді лише після отримання судового рішення в іншій, напряму пов`язаній справі, якщо того вимагає процесуальний закон.

Преюдиційність також відрізняється від обов`язковості правових висновків (позицій) Верховного Суду, які мають прецедентних характер та стосуються тлумачення законодавства, що здійснює Суд під час касаційного перегляду справи (відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права).

На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція зберігатися як при зміні законодавства, так і зміні судової практики.

Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти).

Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Такі висновки сформульовані в пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі; ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту); ці обставини міститься у мотивувальній частині рішення та відповідають вимогам пункту першого частини четвертої статті 246 КАС України, згідно з яким у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року у справі № 320/44080/24у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного агентства України з управління зоною відчуження про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити певні дій, відмовлено. Вказане рішення Київського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 у справі № 320/44080/24 ОСОБА_9 ем в апеляційному порядку не оскаржено, а відтак 21.01.2025 року набрало законної сили.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.11.2024 у справі № 320/44080/24встановлено, що листом ДАЗВ від 08.05.2024 року №02-1657/8-24 за підписом першого заступника Голови ДАЗВ Андрія Тимчука, позивача повідомлено про те, що контракт з ним припиняється в останній день його дії 19.07.2024 року і продовження дії контракту не планується. У подальшому, листом ДАЗВ від 03.06.2024 року №02-1956/13-24 за підписом першого заступника Голови ДАЗВ Андрія Тимчука, позивача повторно повідомлено про припинення строку дії контракту, останній день якого припадає на 19.07.2024.

Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI заступники керівника центрального органу виконавчої влади здійснюють повноваження відповідно до затвердженого керівником центрального органу виконавчої влади розподілу обов`язків, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 вищезазначеної статті вказано, що у разі відсутності керівника центрального органу виконавчої влади чи неможливості здійснювати ним свої повноваження з інших причин його обов`язки виконує один із заступників відповідно до встановленого керівником центрального органу виконавчої влади розподілу обов`язків.

Керівник органу виконавчої влади передусім є посадовою особою, яка перебуває у трудових відносинах з центральним органом виконавчої влади, що регулюються нормами трудового законодавства України.

Відповідно до пункту 10 частини 4 статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівник центрального органу виконавчої влади розподіляє обов`язки між своїми заступниками.

Київським окружним адміністративним судом у рішенні від 27.11.2024 року у справі № 320/44080/24 також встановлено, що наказ ДАЗВ від 22.06.2020 року №131-20 «Про затвердження Розподілу обов`язків між Головою, першим заступником Голови та заступником Голови ДАЗВ», доданий позивачем до позовної заяви, визнано таким, що втратив чинність наказом ДАЗВ від 12.05.2023 №78-23 «Про затвердження Розподілу обов`язків між Головою, першим заступником Голови та заступником Голови ДАЗВ».

Враховуючи наведене вище, наказ ДАЗВ від 22.06.2020 №131-20 «Про затвердження Розподілу обов`язків між Головою, першим заступником Голови та заступником Голови ДАЗВ» є таким, що втратив чинність.

Київський окружний адміністративний суд у рішенні від 27.11.2024 у справі № 320/44080/24 зазначив, що згідно пункту 8 Положення про Державне агентство України з управління зоною відчуження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.10.2014 року №564 у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Міндовкілля, видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Також, судом встановлено, що наказом ДАЗВ від 17.01.2024 року №08-ос «Про звільнення ОСОБА_5 » оголошено розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.08.2023 року №754-р «Про звільнення ОСОБА_5 з посади Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження». Таким чином, ОСОБА_5 був звільнений 17.01.2024 року. Після цієї дати і станом на день направлення відзиву Кабінетом Міністрів України рішення про призначення Голови ДАЗВ, або в.о. Голови ДАЗВ прийнято не було.

Після звільнення Голови ДАЗВ і до призначення Голови в установленому Законом України «Про державну службу» (тобто Кабінетом Міністрів України) центральний орган виконавчої влади керується абзацом 2 частини 6 статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», який надає право використовувати наказ Голови про розподіл обов`язків на термін до призначення Голови в установленому порядку. Відтак, перший заступник Голови здійснює тимчасове заступництво за своєю посадою (першого заступника) відповідно до права, наданого Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

Отже, Київський окружний адміністративний суд у рішенні від 27.11.2024 у справі № 320/44080/24 прийшов до висновку, що перший заступник Голови ДАЗВ Тимчук А.О. під час підписання та направлення оспорюваних позивачем листів для інформування останнього про припинення строку дії контракту, діяв у межах та спосіб передбачений чинним законодавством.

Таким чином відсутні підстави для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправними рішення Державного агентства України з управління зоною відчуження від 08.05.2024 року та від 03.06.2024 року за підписом першого заступника Голови Андрія Тимчука щодо припинення з 19.07.2024 року контракту з директором Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника.

Враховуючи вищезазначене, похідна вимога про зобов`язання Державного агентство України з управління зоною відчуження в особі першого заступника Голови Андрія Тимчука утриматися від дій, які спрямовані на розірвання контракту з директором Чорнобильського радіаційно-екологічного біосферного заповідника та звільнення його із займаної посади, не підлягає задоволенню.

Таким чином, з урахуванням того, що під час прийняття у цій справі рішення судом першої істанції, Київським окружним адміністративним судом у рішенні від 27.11.2024 у справі № 320/44080/24 досліджувались питання дій першого заступника Голови ДАЗВ Тимчука А.О. щодо правомірності прийняття рішеньпро припнення укладеного з позивачем контракту від 19.07.2024 року та виконання Тимчук ом А.О. повноважень за посадою Голови ДАЗВ, тому колегія суддів вважає, що обставини, встановлені Київським окружним адміністративним судом у рішенні від 27.11.2024 у справі № 320/44080/24 є преюдиційними в межах даної справи, а тому не підлягають додатковій переоцінці.

Доводи позивача про те, що преюдиція під час встановлення та перевірки обставин справи не має абсолютного характеру (зазначена позиція була висловлена в правовому висновку (позиції) Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 817/1269/17), колегія суддів відхиляє, оскільки грунтуються на власному тлумаченні позивачем норм чинного законодавства України та спрямовані на спонукання суду цивільної юрисдикції здійснити переоцінку обставин справи встановлених у адміністративній справі за участю позивача та відповідача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: