Справа № 585/367/24
Номер провадження 2/585/18/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді Цвєлодуб Г.О.,

при секретарі Салій О.І.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України, від імені якого діє начальник відділу позовної діяльності Міністерства юстиції України Управління судово-претензійної роботи Міністерства юстиції України Департаменту з питань судової роботи Росоха Світлана Василівна, до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

29.01.2024 року представник Міністерства юстиції України Росоха Світлана Василівна, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири загальною площею 52,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 07, укладений 15.09.2014 між Комуністичною партією України (Код ) Документ сформований в системі «Електронний суд» 26.01.2024 18 та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л.І. та зареєстрований за № 1664. 3; скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07, та стягнути судові витрати.

Позов обґрунтовує тим, що рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022, заборонено діяльність Комуністичної партії; передано майно, кошти та інші активи Партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

У ході виконання Мін`юстом судового рішення в частині передачі майна, коштів та інших активів Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави встановлено, що після подання позовної заяви Мін`юсту Комуністичною партією України () відчужене належне їй майно, а саме квартиру загальною площею 52,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 07 (далі також спірне майно), на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який є фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Враховуючи наявність ухвали Господарського суду Сумської області від 02.11.2023 у справі № 920/1244/23, Міністерством юстиції вжито заходів щодо встановлення наявності спадкоємців померлого ОСОБА_2 і з`ясовано, що спадкоємцем квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відповідно до спадкової справи № 520/2021, розпочатої приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Юрченко А.М. 01.12.2021, є ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , спадкове майно не оформлено, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Тому, позовна заява подається до ОСОБА_1 як спадкоємця майна, набутого на підставі фіктивного договору. Опрацюванням відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що після відкриття 11.07.2014 судом провадження в адміністративній справі про заборону Партії Комуністичною партією України відчужено близько 150 об`єктів нерухомості (адміністративні будівлі, житлові будинки, квартири, земельні ділянки), в тому числі квартиру загальною площею 52,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07 (далі спірне майно), яке відчужено на підставі договору дарування від 15.09.2014 № 1664, посвідченого приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л.І. (далі спірний Договір). Набувачем спірного майна став наближений до Комуністичної партії України громадянин ОСОБА_2 . Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 був представником та засновником РОМЕНСЬКОЇ РАЙОННОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ КОМУНІСТИЧНОЇ ПАРТІЇ УКРАЇНИ (). Вважаємо, що сторони спірного Договору були обізнаними, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені цим Договором, тобто між відповідачами умисно укладено фіктивний правочин. Відтак, наведене свідчить, що укладення, зокрема, спірного Договору спрямовано не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність. Вважає, що перехід права власності на спірне майно від Партії до ОСОБА_2 внаслідок укладання спірного Договору мало на меті приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України.

Укладення спірного договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України

Щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно то відновлення становища, яке існувало до відповідного порушення, можливе шляхом скасування судом державної реєстрації права власності відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», в якій вказується, що державна реєстрація речових прав скасовується в разі винесення судом відповідного рішення, про що вносяться дані до Державного реєстру прав.

27.03.2024 року до Роменського міськрайонного суду Сумської області від представника відповідача Стецюри Т.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на те, що зі змісту позовної заяви вбачається, що по суті єдиним критерієм, який наводить Позивач у підтвердження фіктивності спірного правочину, є пов`язаність осіб відповідачів. Однак, необхідно зауважити, що в контексті фіктивності пов`язаність осіб правочину якраз і полягає в спільній реалізації ними волевиявлення на свідоме зловживання правом на шкоду інший особі. У той же час сама по собі формальна пов`язаність осіб правочину, зокрема в розумінні норм Цивільного кодексу України, родинний зв`язок тощо, автоматично не свідчить про фіктивність правочину та не доводить існування в осіб відповідної мети зловживання правом на шкоду майновим інтересам третьої особи, як одного з ключових критеріїв фіктивності фраундаторного правочину. Вважаю, що надані суду докази не є підставою для безсумнівного висновку про наявність доведених обставин, які б у сукупності давали підстави для висновку про фіктивність спірного договору, а наданими Позивачем доказами не доведено стверджуваних ним в заявленому позові обставин. Відповідач ОСОБА_1 зазначає, що її батько на час укладення спірного договору не мав на праві власності чи у користуванні будь-якого іншого житлового приміщення, проте неодноразово звертався до керівництва партії з питання забезпечення його житлом, адже працював у партії не один рік. Коли у вересні 2014 року керівництвом партії батьку відповідача ОСОБА_1 . ОСОБА_2 було запропоновано отримати у власність спірну квартиру, він сприйняв таку пропозицію як реальну та таку, що вирішує його потребу в забезпеченні житловим приміщенням відповідно до положень чинного законодавства. Крім цього, на той час ОСОБА_2 вже було 67 років, він мав незадовільний стан здоров`я, а спірна квартира розташована на першому поверсі, що для людей такого віку важливо, тому він, дізнавшись про указану пропозицію, безумовно погодився на укладення договору, який тепер оспорює позивач. Оскільки нормами чинного законодавства не передбачалось отримання у власність житла, наданого політичною партією інакше, ніж шляхом дарування, то саме з огляду на це 15.09.2014 між Партією та ОСОБА_2 було укладено договір дарування спірної квартири, за яким вона перейшла у власність ОСОБА_2 . Посилання позивача на те, що сторони спірного Договору були обізнаними, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені цим Договором, тобто між відповідачами умисно укладено фіктивний правочин, є безпідставними та спростовуються тим, що після отримання спірної квартири у власність ОСОБА_2 зареєструвався у ній за постійним місцем проживання, на власний розсуд володів і користувався нею. Після отримання спірної квартири у власність ОСОБА_2 , як її власник та споживач комунальних послуг, уклав договори на електро, тепло та водопостачання і водовідведення, на надання телекомунікаційних послуг. Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла відповідач ОСОБА_1 шляхом подачі 01.12.2021 приватному нотаріусу Роменського районного нотаріального округу Юрченко А.М. заяви про прийняття спадщини, на підставі якої заведена спадкова справа номер у спадковому реєстрі 68759123, номер у нотаріуса 520/2021. договір дарування Партією ОСОБА_2 належної Партії спірної квартири був укладений виключно з метою забезпечення його потреби у житловому приміщенні, якого він до укладення договору дарування не мав ні у власності, ні у користуванні. матеріалами справи не доведено, що сторони 15.09.2014 року уклали договір дарування лише для виду; що вони знали заздалегідь, що він не буде виконаний; мали правову мету не реально безоплатно передати майно у власність ОСОБА_2 , а приховати це майно від передачі державі.

01.04.2024 року від представника позивача Міністерства юстиції України Голуб В.В. до суду надійшла відповідь на відзив в якому просила позов задовольнити посилаючись на те, що

перехід права власності на спірне майно від Комуністичної партії України до ОСОБА_2 внаслідок укладання спірного Договору мало на меті приховування справжніх намірів учасників правочину, а саме уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України. Станом на момент укладення оскаржуваного договору сторони могли передбачати, що у разі ухвалення рішення про заборону діяльності партії відбудеться припинення її діяльності, розпуск керівних органів та її обласних організацій, відповідно, керівні органи будуть позбавлені можливості вільно розпоряджатися своїм майном, а управління справами забороненої політичної партії перейде до ліквідатора (ліквідаційної комісії), майно юридичної особи, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, не буде передано учасникам юридичної особи, оскільки членство в політичній партії припинено». Відповідач знав про відкриття судом провадження у справі про заборону Комуністичної партії України, а отже сторони усвідомлювали можливість передачі її майна державі, не мали наміру виконувати договір дарування, не змінили місцезнаходження партійної організації, яке перебуває за адресою подарованого майна і укладення вказаного договору було спрямоване не на реальне настання наслідків договору дарування, а мало на меті іншу ціль уникнення передачі майна у державну власність.

Ухвалою суду від 09 лютого 2024 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 січня 2024 року було забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 24 липня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

16 вересня 2024 року провадження у справі зупинено, до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у справі № 924/971/23 Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою суду від 18 червня 2025 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити посилаючись на викладені в позові обставини.

Від представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 до суду надійшла заява про визнання позову, розгляд справи просив проводити без його участі та участі відповідача ОСОБА_1 .

Представник Комуністичої партії України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяв про відкладення розгляду справи від нього до суду не надійшло.

Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 був представником Роменської районної організації Комуністичної партії України ( ) (т.1, а.с.35). Відповідно до витягу із протоколу № 1 пленуму Роменського районного комітету Компартії України від 23 грудня 2000 року першим секретарем Компартії України обрано Рубенка О.М., офіс якої розміщено за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.32-34). На підставі протоколу засідання комітету Роменської районної організації комуністичної партії України від 16 листопада 2019 року ОСОБА_2 звільнено з посади першого секретаря комітету Роменської районної організації Комуністичної партії України ( а.с.39-41).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.01.2024 року ОСОБА_2 на праві власності належить квартира загальною площею 52,8 кв.м. житлова площа 39,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1. а.с. 13).

15 вересня 2014 року між Комуністичною Партією України ( Дарувальник) та ОСОБА_2 ( Обдарований) було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1664, згідно якого Дарувальник, в особі представника, передає безоплатно у власність, а Обдаровуваний приймає, як дарунок квартиру під АДРЕСА_2 . Квартира складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 39,5 кв.м., загальною площею 52,8 кв.м. та знаходиться на першому поверсі триповерхового будинку. В п.2 Договору зазначено, що квартира належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та була отримана ним згідно договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Проскурня Л.І. 10 січня 2008 року. Згідно п.5 Договору цей дар сторони оцінюють у 220767 грн. 00 коп. ( т.1, а.с.166-167).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 виданого 23 вересня 2021 року Роменським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Роменському районі Сумської області Півнчно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Суми), ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 ( т.1, а.с.26).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 поданої 01 грудня 2021 року приватному нотаріусу Роменського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М., ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.25).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Суд також зазначив, що, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. У правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності. До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини.

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів. Політичні партії в Україні сприяють формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах (частини перша, друга статті 36 Конституції України).

Статтею 37 Конституції України встановлено, що утворення і діяльність політичних партій та громадських організацій, програмні цілі або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров`я населення, забороняються.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 зазначив, що політичні партії забезпечують участь громадян України в політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про політичні партії в Україні» (тут і далі, якщо окремо не зазначено інше, - в редакції на дату укладення спірного договору) політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Основний статус політичної партії - публічно-правовий. Політична партія є важливим інститутом представницької демократії, за допомогою якого громадяни беруть участь в політичному житті суспільства та управлінні державою. Політичні партії беруть участь у виборах та формуванні влади, сприяють вираженню політичної волі громадян.

Отже, діяльність політичних партій спрямована на реалізацію публічного інтересу, зокрема вплив на формування державної політики та управління, та безумовно пов`язана з основними політичними процесами у державі, невід`ємною частиною яких є збереження та розвиток української державності в умовах незалежності з урахуванням закріплених у Конституції України принципів, порушення яких у діяльності політичних партій в силу приписів статті 37 Конституції України не допускається. Основною метою діяльності політичних партій є сприяння формуванню та вираженню політичної волі громадян, участь у виборах та інших політичних заходах, здійснення володіння, користування та розпоряджання майном політичних партій повинно здійснюватися для досягнення зазначеної мети.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про політичні партії в Україні» після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.

Закон наділяє політичну партію статусом юридичної особи для виконання політичною партією передусім публічно-правових функцій, спрямованих на досягнення мети створення політичної партії.

Статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні» визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні» політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Тобто законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску.

Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору дарування ОСОБА_2 був першим секретарем комітету Роменської районної організації Компартії України. Місце реєстрації Роменської районної організації Комуністичної партії України збігається з місцезнаходженням спірного нерухомого майна. Тобто майно політичної партії було безоплатно відчужено пов`язаній особі, яка була членом політичної партії та займала одну з керівних посад.

Передача КПУ спірного нерухомого майна в дар ОСОБА_2 , який був членом керівних органів Роменського районного комітету КПУ, тобто пов`язаний з дарувальником особа, свідчить про недобросовісну поведінку сторін спірного правочину. Укладення спірного договору дарування спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії пов`язаною особою, яка входить до складу керівних органів політичної партії.

Розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.

Спірний договір дарування укладений 15 вересня 2014 року, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

Укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.

Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Тобто укладаючи спірний договір дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні», як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

Нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Тому суд приходить до висновку, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок.

Для захисту інтересів держави Мін`юст просить визнати недійсним спірний договір та скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)].

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

З огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемного спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Водночас відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно.

У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі. Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_2 підтверджує повернення майна попередньому власнику.

Аналогічна позиція висвітлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 квітня 2025 року по справі № 924/971/23.

Тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, та скасування державної реєстрації прав ОСОБА_2 на нерухоме майно, розташоване за адресою за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведені обставини, визнання позову відповідачем ОСОБА_1 , а також те, що вона не була стороною оспорюваного договору дарування квартири, спадщину на спірну квартиру не оформляла, а також враховуючи часткове задоволення позову, суд приходить до висновку, що з Комуністичної партії України на користь Міністерства юстиції України необхідно стягнути сплачений судовий збір в розмірі 3028 грн. 00 коп. (за одну позовну вимогу), та 757 грн. сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову, а всього 3785 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 19, 76-81, 206, 255, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст..ст. 203, 215, 2016, 228, ЦК України суд -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07.

Стягнути з Комуністичної партії України , на користь Міністерства юстиції України, , сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в розмірі 3785 ( три тисячі сімсот вісімдесят п`ять) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ Г.О.ЦВЄЛОДУБ